Ako študent nepriazne osudu
som bol počas rokov prekvapený tým,
ako mnohí ľudia,
ktorí prechádzajú veľkými súbojmi,
z nich dokážu získavať svoju silu
a počúval som ľudovú múdrosť
o tom, že to súvisí s nachádzaním významu.
A po dlhú dobu
som si myslel, že význam je niekde tam vonku,
že je to nejaká veľká pravda, ktorá chce byť nájdená.
Ale plynutím času som prišiel k pocitu,
že pravda je irelevantná.
Nazývame ju hľadaním významu,
ale lepšie by sme ju mohli nazývať vytváraním významu.
Moja posledná kniha bola o tom, ako sa rodiny
dokážu vysporiadať s rôznymi druhmi náročného
alebo nezvyčajného potomstva
a jedna matka, s ktorou som robil rozhovor,
ktorá mala dve deti s viacerými vážnymi postihnutiami,
mi povedala: "Ľudia nám vždy ponúkajú
tie známe porekadlá, ako
'Boh ti nedá o nič viac, ako dokážeš zvládnuť',
ale deti, ako sú tie naše,
nie sú predurčené byť darom.
Sú darom, pretože to je to, čo sme si zvolili."
Robíme také rozhodnutia počas celých našich životov.
Keď som bol v druhej triede,
Bobby Finkel mal narodeninovú párty
a pozval každého v našej triede okrem mňa.
Moja matka predpokladala, že sa stala nejaká chyba,
a tak zavolala pani Finkelovej,
ktorá povedala, že ma Bobby nemá rád
a nechce ma na svojej párty.
A tak ma v ten deň moja matka vzala do zoo
a na zmrzlinový pohár.
Keď som bol v siedmom ročníku,
jedno z detí v mojom školskom autobuse
mi dalo prezývku "Percy"
ako skratku môjho správania
a niekedy on a jeho kumpáni
skandovali tú provokáciu
počas celej cesty školským autobusom,
45 minút tam, 45 minút späť:
"Percy! Percy! Percy! Percy!"
Keď som bol v ôsmej triede,
náš učiteľ prírodovedy nám povedal,
že u všetkých homosexuálov mužského pohlavia
sa vyvinie inkontinencia stolice
spôsobená traumou, ktorú prežíva ich análny zvierač.
A ja som prešiel strednou školou
bez toho, aby som kedy bol išiel do jedálne,
kde by som bol sedel s dievčatami
a boli by sa mi za to smiali,
alebo by som bol sedel s chlapcami
a boli by sa mi smiali, že som chlapec,
ktorý by mal sedieť s dievčatami.
Prežil som detstvo prostredníctvom zmesi
vyhýbavosti a vytrvalosti.
Čo som vtedy nevedel
a teraz viem,
je to, že vyhýbavosť a vytrvalosť
môžu byť vstupnou bránou k tvoreniu významu.
Po tom, čo ste vytvorili význam,
musíte ten význam zahrnúť
do novej identity.
Musíte zobrať traumy a urobiť ich súčasťou
toho, kým ste sa stali,
a musíte zabaliť najhoršie udalosti svojho života
do príbehu víťazstva,
vytvárať lepšie ja
ako odpoveď na veci, ktoré bolia.
Jedna z ďalších matiek, s ktorými som sa rozprával,
keď som pracoval na svojej knihe,
bola ako adolescentka znásilnená
a následkom toho znásilnenia mala dieťa,
čo ju prinútilo zahodiť svoje kariérne plány
a poškodilo všetky jej citové vzťahy.
No keď som ju stretol, mala päťdesiat rokov
a spýtal som sa jej:
"Rozmýšľate často o mužovi, ktorý vás znásilnil?"
Povedala mi: "Zvykla som o ňom rozmýšľať s hnevom,
ale teraz už len s ľútosťou."
Myslel som si, že má na mysli ľútosť z toho,
že bol taký nevyvinutý, že urobil takú otrasnú vec.
Spýtal som sa: "S ľútosťou?"
Odpovedala: "Áno,
pretože má nádhernú dcéru
a dve nádherné vnúčatá
a nevie o tom, no ja viem.
Takže sa ukazuje, že ja som tá šťastná."
Niektoré z našich zápasov sú veci, do ktorých sa narodíme:
naše pohlavie, naša sexualita, naša rasa, naše postihnutie.
A niektoré sú veci, ktoré sa nám stanú:
byť politickým väzňom, byť obeťou znásilnenia,
prežiť hurikán Katrina.
Identita zahŕňa vstup do spoločenstva,
aby sme z toho spoločenstva získavali silu
a aby sme tam silu tiež dodávali.
Znamená to nahradiť "ale" za "a" --
nie: "Som tu, ale mám rakovinu",
ale radšej: "Mám rakovinu a som tu."
Keď sme zahanbení,
nedokážeme rozprávať svoje príbehy,
a príbehy sú základom identity.
Vytvorte význam, vybudujte identitu,
vytvorte význam a vybudujte identitu.
To sa stalo mojou mantrou.
Tvorenie významu je o premieňaní seba samého.
Budovanie identity je o premieňaní sveta.
My všetci so stigmatizovanou identitou
denne čelíme tejto otázke:
do akej miery vyhovieť spoločnosti
tým, že sa budeme obmedzovať,
a do akej miery prekračovať hranice
toho, čo predstavuje správny život?
Tvorenie významu a budovanie identity
neurobí to, čo bolo nesprávne, správnym.
Iba urobí to, čo bolo nesprávne, vzácnym.
V januári tohto roka
som šiel do Mjanmarska robiť rozhovory s politickými väzňami
a bol som prekvapený, že boli menej roztrpčení,
ako som predpokladal.
Väčšina z nich vedome spáchala skutky,
ktoré ich dostali do väzenia,
a oni tam vošli so vztýčenými hlavami
a vyšli odtiaľ so stále vztýčenými hlavami,
aj po mnohých rokoch.
Dr. Ma Thida, vedúca aktivistka v oblasti ľudských práv,
ktorá takmer zomrela vo väznici
a strávila mnoho rokov na samotke,
mi povedala, že bola svojim väzniteľom vďačná
za čas, ktorý mala na premýšľanie,
za múdrosť, ktorú získala,
za príležitosť zdokonaľovať svoje meditačné schopnosti.
Hľadala význam
a vykonala svoju prácu pre dôležitú identitu.
Ale aj keď boli ľudia, ktorých som stretol,
menej roztrpčení, ako som očakával,
ohľadom pobytu vo väzení,
boli tiež menej vzrušení, ako som čakal,
ohľadom reformného procesu prebiehajúceho
v ich krajine.
Ma Thida povedala:
"My Burmčania sme známi
pre našu obrovskú milosť pod tlakom,
ale pod pôvabom ukrývame tiež smútok,"
povedala, "a skutočnosť, že sa udiali
tieto posuny a zmeny,
nezmaže pokračujúce problémy
v našej spoločnosti,
ktoré sme sa naučili tak jasne vidieť,
kým sme boli vo väzení."
Pochopil som, že hovorí,
že ústupky poskytujú len málo ľudskosti tam,
kde je žiadaná úplná ľudskosť,
že odrobiny nie sú to isté
ako miesto pri stole,
čo znamená, že môžete vytvoriť význam,
vybudovať identitu, a stále byť hrozne nahnevaný.
Nikdy som nebol znásilnený
a nikdy som nebol v ničom, čo by sa vzdialene približovalo
burmskej väznici,
no ako homosexuálny Američan
som zakúsil predsudky a dokonca nenávisť
a vytvoril som si význam a vybudoval identitu,
čo je ťah, ktorý som sa naučil od ľudí,
ktorí zakúsili oveľa horšie utláčanie,
ako som ja kedy poznal.
Počas svojho vlastného dospievania
som šiel do extrémov, v snahe byť heterosexuálny.
Zapísal som sa do niečoho, čo sa volá
terapia náhradnej sexuality,
v ktorej ľudia, ktorých som bol povzbudzovaný nazývať doktormi,
predpisovali, čo som bol povzbudzovaný nazývať cvičeniami,
so ženami, ktoré som bol povzbudovaný nazývať náhradníčkami,
ktoré neboli tak celkom prostitútkami,
ale neboli tak celkom ani ničím iným.
(Smiech)
Mojou obľúbenou
bola blondínka z juhu,
ktorá sa mi napokon priznala,
že je v skutočnosti nekrofilná
a zobrala tú prácu po tom, čo sa dostala do problémov
dolu v márnici.
(Smiech)
Tieto skúsenosti mi následne dovolili mať
niekoľko šťastných, fyzických vzťahov so ženami,
za ktoré som vďačný,
no bol som vo vojne so sebou samým
a vykopal som si hrozné rany vo svojej vlastnej psychike.
Nevyhľadávame bolestivé skúsenosti,
ktoré otesávajú našu identitu,
ale hľadáme svoju identitu
ako následok bolestivých skúseností.
Nedokážeme zniesť bezvýznamné mučenie,
ale môžeme vydržať obrovskú bolesť,
ak veríme, že to má význam.
Pohodlie na nás robí menší dojem
ako boj.
Mohli sme byť samými sebou bez našich pôžitkov,
ale nie bez nešťastí,
ktoré vedú naše hľadanie zmyslu.
"Preto sa chválim slabosťami,"
napísal Svätý Pavol v Druhom liste Korinťanom,
"lebo keď som slabý, vtedy som silný."
V roku 1988 som šiel do Moskvy
robiť rozhovory so sovietskymi undergroundovými umelcami
očakávajúc, že ich práca bude
disidentská a politická.
Avšak radikalizmus v ich diele v skutočnosti ležal
v novom vkladaní ľudskosti do spoločnosti,
ktorá ničila samu ľudskosť,
tak ako to, v istých zmysloch, ruská spoločnosť
dnes robí znova.
Jeden z umelcov, ktorých som stretol, mi povedal:
"trénovali sme na to, aby sme sa stali nie umelcami, ale anjelmi."
V roku 1991 som sa vrátil navštíviť umelcov,
o ktorých som písal
a s ktorými som bol počas prevratu,
ktorý ukončil existenciu Sovietskeho zväzu,
a oni boli medzi hlavnými organizátormi
odporu voči tomu prevratu.
Na tretí deň prevratu
jeden z nich navrhol, aby sme sa prešli na stanicu Smolenskaja.
Išli sme tam
a postavili sme sa pred jednu z tých barikád.
O chvíľu neskôr
prišla kolóna tankov
a vojak v prednom tanku povedal:
"Máme nepodmienečné rozkazy
zničiť túto barikádu.
Ak pôjdete z cesty,
nemusíme vás zraniť,
ale ak sa nepohnete, nebudeme mať
inú možnosť, iba vás prejsť."
Umelci, s ktorými som bol, povedali:
"Dajte nám len minútu.
Dajte nám jednu minútu, nech vám povieme, prečo sme tu."
Vojak si prekrížil ruky
a umelec spustil Jeffersonovský chválospev na demokraciu,
taký, aký by tí z nás, ktorí žijú
v Jeffersonovskej demokracii,
boli tlačení predniesť.
Hovorili a hovorili
a vojak sa pozeral
a potom sa nepohol celú minútu
po tom, čo už skončili,
pozeral na nás vyhúkaný v tom daždi
a povedal: "To, čo ste povedali, je pravda,
a my sa musíme skloniť pred vôľou ľudu.
Ak nám uvoľníte dosť miesta, aby sme sa otočili,
vrátime sa, odkiaľ sme prišli."
A tak aj urobili.
Niekedy vám tvorenie významu
môže dať zásobu slov, ktorú potrebujete,
aby ste bojovali za svoju konečnú slobodu.
Rusko ma prebudilo ku kyslému poznaniu,
že utláčanie kŕmi moc vzdorovať mu,
a postupne som to pochopil ako uholný kameň
identity.
Chcelo to identitu, ktorá by ma zachránila od smútku.
Hnutie za práva gayov uvažuje o svete,
v ktorom sú moje odchýlky víťazstvom.
Politika identity vždy pracuje na dvoch frontoch:
aby dala hrdosť ľuďom, ktorí majú daný stav
alebo charakteristiku,
a aby spôsobila, že okolitý svet
bude s takými ľuďmi zaobchádzať jemnejšie a milšie.
To sú dva úplne oddelené snahy,
avšak postup v každej sfére
sa ozýva v tej druhej.
Politika identity môže byť narcistická.
Ľudia vychvaľujú odlišnosť len preto, že je ich vlastná.
Ľudia zužujú svet a fungujú
v diskrétnych skupinách bez empatie jedného pre druhého.
Avšak správne pochopená
a múdro praktizovaná
politika identity by mala rozširovať
naše chápanie toho, čo znamená byť človekom.
Identita sama
by nemala byť samoľúbym označením
či zlatou medailou,
ale revolúciou.
Bol by som mal ľahší život, ak by som bol heterosexuál,
ale nebol by som sám sebou
a teraz sa mi viac páči byť samým sebou
ako myšlienka, že by som bol niekým iným,
niekým, kým, aby som bol úprimný,
nemám ani možnosť byť,
ani schopnosť si úplne predstaviť byť.
Ak však vyháňate drakov,
vyháňate hrdinov
a my sa oddávame
hrdinskému napätiu v našich životoch.
Niekedy som premýšľal,
či by som bol mohol prestať nenávidieť tú časť seba samého
bez pokroku v "hrdosti gayov",
ktorého je táto reč prejavom.
Zvykol som si myslieť, že by som sa považoval za dospelého,
keby som jednoducho mohol byť gayom bez zdôrazňovania,
ale sebapohŕdanie v tom období vo mne zanechalo prázdnotu
a je potrebná oslava, ktorá ju bude napĺňať a pretekať ňou,
a aj keď splatím svoj súkromný dlh melanchólie,
stále existuje vonkajší svet homofóbie,
ktorý bude trvať desaťročia osloviť.
Jedného dňa bude "byť gayom" jednoduchý fakt,
bez párty klobúkov a obviňovania,
ale ešte nie.
Môj priateľ, ktorý si myslel, že "hrdosť gayov"
sa sama sebou nechala príliš unášať,
raz navrhol, aby sme zorganizovali
Týždeň pokory gayov.
(Smiech) (Potlesk)
Je to skvelý nápad,
ale jeho čas ešte neprišiel.
(Smiech)
Neutralita, ktorá, zdá sa, leží
na polceste medzi zúfalstvom a oslavou,
je v skutočnosti konečným cieľom.
V 29 štátoch v USA
môžem byť legálne vyhodený z práce alebo mi môžu odmietnuť dať byt,
pretože som gay.
V Rusku protipropagandový zákon
viedol k tomu, že ľudia boli bití na uliciach.
Dvadsaťsedem afrických krajín
prijalo zákony proti sodomii
a v Nigérii môžu byť homosexuáli legálne
ukameňovaní
a lynčovania sa stali bežnými.
Nedávno boli v Saudskej Arábii dvaja muži,
ktorí boli prichytení pri sexuálnych skutkoch,
odsúdení každý na sedemtisíc úderov bičom
a ako následok sú teraz trvalo postihnutí.
Takže kto môže vytvárať význam
a budovať identitu?
Práva gayov nie sú primárne manželskými právami
a pre milióny ľudí, ktorí žijú na neprijímajúcich miestach
bez akýchkoľvek prostriedkov,
zostáva dôstojnosť nedosiahnuteľná.
Mám šťastie, že som si vytvoril význam
a vybudoval identitu,
ale to je stále vzácne privilégium,
a homosexuálni ľudia si dohromady zaslúžia viac
ako odrobiny spravodlivosti.
No aj tak je každý krok vpred
taký sladký.
V roku 2007, šesť rokov po tom, čo sme sa stretli,
sme sa ja a môj partner rozhodli,
že sa vezmeme.
Stretnúť Johna bolo objavením
veľkého šťastia
a tiež odstránením veľkého nešťastia.
Niekedy som bol taký zaneprázdnený
zmiznutím všetkej tej bolesti,
že som zabudol na radosť,
ktorá bola pre mňa najprv tou menej významnou stránkou toho všetkého.
Svadba bola spôsobom vyhlásenia našej lásky
viac ako niečoho prítomného než neprítomného.
Manželstvo nás čoskoro viedlo k deťom
a to znamenalo nové významy
a nové identity, naše a ich.
Chcem, aby moje deti boli šťastné,
a milujem ich s najväčšou bolesťou, keď sú smutné.
Ako homosexuálny otec ich môžem naučiť
poraziť to, čo je v ich životoch nesprávne,
ale verím, že ak uspejem
v ich ochrane pred nepriazňou,
tak ako rodič zlyhám.
Budhistický učenec, ktorého poznám, mi raz vysvetlil,
že Západniari si chybne myslia,
že nirvána je to, čo prichádza,
keď je všetok váš žiaľ za vami
a vy máte už len blaho, na ktoré sa môžete tešiť.
Povedal však, že to by nebola nirvána,
pretože vaše blaho v prítomnosti
by vždy bolo zatienené radosťou z minulosti.
Nirvána, povedal, je to, k čomu prichádzate,
keď máte len blaho, na ktoré sa môžete tešiť,
a v tom, čo vyzeralo ako smútok,
nachádzate semienka svojej radosti.
A niekedy premýšľam,
či by som bol mohol nájsť také naplnenie
v manželstve a deťoch,
keby boli prišli ľahšie,
keby som bol býval heterosexuálom v mojej mladosti alebo by som ním bol teraz,
pričom v každom z týchto prípadov by to mohlo byť ľahšie.
Možno by som mohol.
Možno by všetky moje komplexné predstavy
mohli byť aplikované na iné oblasti.
Ale ak na hľadaní významu
záleží viac ako na nájdení významu,
otázkou nie je, či by som bol šťastnejší
preto, že som bol šikanovaný,
ale či ma prisudzovanie významu
tým skúsenostiam
urobilo lepším otcom.
Zvyknem nachádzať extázu schovanú v každodenných radostiach,
pretože som neočakával, že tie radosti
budú pre mňa každodenné.
Poznám mnoho heterosexuálov, ktorí majú
rovnako šťastné manželstvá a rodiny,
ale homosexuálne manželstvo je tak dychberúco svieže
a homosexuálne rodiny sú tak osviežujúco nové
a v tom prekvapení som ja našiel význam.
V októbri som mal päťdesiate narodeniny
a moja rodina mi zorganizovala oslavu,
uprostred ktorej
môj syn povedal môjmu manželovi,
že chce predniesť reč,
a John povedal:
"George, nemôžeš predniesť reč. Máš štyri."
(Smiech)
"Len dedko, ujo David a ja
dnes prednesieme reči."
Ale George na tom trval a trval,
až ho napokon John vzal k mikrofónu
a George veľmi hlasno povedal:
"Dámy a páni,
môžem mať, prosím, vašu pozornosť?"
A každý sa prekvapene otočil.
A John povedal:
"Teším sa, že sú ockove narodeniny.
Teším sa, že všetci dostaneme tortu.
A ocko, keby si bol malý,
bol by som tvojím priateľom."
A ja som si pomyslel -- Ďakujem vám.
Ja som si pomyslel, že som bol zaviazaný
ešte aj Bobymu Finkelovi,
pretože sa mi všetky tie minulé zážitky
v tom okamihu vynorili,
a konečne som bol bezpodmienečne vďačný
za život, ktorý by som bol kedysi za každú cenu zmenil.
Homosexuálneho aktivistu Harveyho Milka
sa raz mladší homosexuálny muž opýtal,
čo by mohol urobiť, aby hnutiu pomohol,
a Harvey Milk povedal:
"Choď von a niekomu to povedz."
Vždy je niekto, kto nám chce zabaviť
našu ľudskosť,
a vždy sú príbehy, ktoré ju obnovujú.
Ak žijeme otvorene,
môžeme vyraziť nenávisť
a rozšíriť životy všetkých.
Tvorte význam. Budujte identitu.
Tvorte význam.
Budujte identitu.
A potom pozvite svet,
aby zdieľal vašu radosť.
Ďakujem vám.
(Potlesk)
Ďakujem vám. (Potlesk)