În primul meu an universitar în care am studiat cooperarea maimuțelor,
am petrecut mult timp afară,
urmărind grupurile de maimuțe capucin interacționând.
Într-o după-amiază, eram afară și împărțeam arahide unuia dintre grupuri,
fiind nevoie să-l distrag pe Ozzie, unul dintre masculi,
astfel încât celelalte maimuțe să poată mânca și ele.
Ozzie iubea arahidele
și încerca întotdeauna să facă tot ce putea pentru a lua câteva.
În acea zi, totuși,
a început să-mi aducă alte lucruri care se aflau în apropierea lui
și a încercat să le dea la schimb pentru arahide.
Se știe că maimuțele capucin sunt istețe, deci nu a fost neapărat o surpriză.
Dar ceea ce m-a surprins
a fost că unele dintre lucrurile pe care le aducea
sunt destul de sigură că îi plăceau mai mult decât arahidele.
Prima dată, mi-a adus mâncare pentru maimuțe,
asemănătoare cu cea pentru câini
și era până și de la Purina,
ceea ce pentru o maimuță este fără valoare.
Desigur, nu i-am dat nicio arahidă pentru asta.
Dar a încercat în continuare,
aducându-mi în cele din urmă un sfert de portocală
și a încercat să o dea la schimb pentru o arahidă.
Portocalele sunt valoroase pentru maimuțe,
astfel, acest târg părea un pic cam neobișnuit.
Acum poate vă întrebați cum de știm ceea ce preferă maimuțele.
Ei bine, le întrebăm,
punându-le să aleagă între două feluri de mâncare
și observând pe care îl aleg.
În general, preferințele lor sunt asemănătoare cu ale noastre:
cu cât este mai dulce, cu atât le place mai mult.
La fel cum oamenii preferă brioșele mai mult decât varza,
maimuțele preferă fructele, precum portocalele și strugurii,
mai mult decât castraveții,
și mai mult decât mâncarea pentru maimuțe.
Iar arahidele nu sunt rele.
Totuși, nu preferă arahidele mai mult decât o bucată de portocală.
Când Ozzie a încercat să schimbe un sfert de portocală pentru o arahidă,
am fost surprinsă
și am început să mă întreb dacă a vrut dintr-o dată acea arahidă
pentru că toți ceilalți din grupul său primiseră una.
În cazul în care vă întrebați, i-am dat lui Ozzie arahida sa.
Dar apoi, am mers direct la îndrumătorul meu de an,
Frans de Waal,
și am început să concepem un studiu
să vedem cum ar reacționa maimuțele
când altcineva din grupul lor primește o recompensă mai mare decât ele
pentru aceeași treabă.
A fost un studiu foarte simplu.
Am luat două maimuțe din același grup
și le-am pus una lângă cealaltă,
și aveau să primească o sarcină,
și anume să-mi dea la schimb un jeton,
iar dacă o făceau cum trebuie,
primeau o recompensă.
Trucul era că una dintre maimuțe primea întotdeauna o bucată de castravete,
iar cealaltă maimuță primea uneori o bucată de castravete,
iar uneori primea struguri.
Dacă vă aduceți aminte,
strugurii sunt preferați mai mult decât castraveții
în ierarhia maimuțelor capucin.
Acestea sunt două dintre maimuțele mele.
Winter, în dreapta, face schimb pentru struguri,
iar Lance, în stânga, face schimb pentru castravete.
Puteți observa că aceasta... da, Lance este de fapt femelă,
este foarte fericită la început de castravetele ei,
până când o vede pe Winter că face schimb pentru struguri.
Dintr-o dată, Lance este foarte entuziastă de schimb.
Ia castravetele, ia o mușcătură și apoi
îl aruncă înapoi.
În același timp, Winter face iar schimb, primește struguri
și are atenția exclusivă a lui Lance în timp ce mănâncă.
De acestă dată,
Lance nu mai este la fel de entuziasmată de schimb.
Dar în cele din urmă, o face.
Dar când primește castravetele de această dată,
nu mai ia nici măcar o mușcătură
înainte să-l arunce înapoi.
Se pare că Lance vrea castravete
doar până când o vede pe Winter mâncând struguri.
Și nu doar Lance a reacționat astfel.
Toate maimuțele capucin erau mulțumite pe deplin de castravete
atât timp cât și celelalte maimuțe primeau castravete.
Dar multe nu au mai fost așa mulțumite de castravete
când alte maimuțe primeau struguri.
Evident, întrebarea este de ce?
Dacă inițial le plăcea castravetele,
ce se schimba?
Sunt om de știință,
după cum se știe, oamenii de știință evită oarecum interpretarea studiilor,
mai ales când e vorba despre ceea ce animalele
gândesc sau simt,
deoarece nu le putem întreba.
Totuși, ceea ce am văzut la maimuțele mele
semăna enorm cu ceea ce noi, oamenii, numim simț al corectitudinii.
Până la urmă,
diferența în legătură cu acel castravete a fost după ce Winter a primit struguri,
și nu înainte.
Noi, oamenii, suntem obsedați de corectitudine.
Am o soră mai mică,
iar când eram mici,
dacă sora mea primea o felie de plăcintă mai mare,
chiar și cu o firimitură,
eram furioasă.
Nu era corect.
Și nu sunt singura care gândește așa.
Noi, oamenii, urâm atât de mult să primim mai puțin decât ceilalți,
încât s-a descoperit printr-un studiu
că dacă oamenilor li s-ar da să aleagă
între a câștiga 50.000 de dolari pe an,
în timp ce alții ar câștiga 25.000 de dolari
și a câștiga 100.000 de dolari pe an,
în timp ce alții ar câștiga 250.000 de dolari,
aproape jumătate dintre subiecți
au preferat să câștige cu 50.000 de dolari mai puțin pe an
pentru a evita să câștige mai puțin decât ceilalți.
E un preț destul de mare de plătit.
Ce îi face pe oameni
să ia astfel de decizii aparent iraționale?
Până la urmă,
să-ți arunci castravetele deoarece altcineva a primit strugure,
are sens doar dacă asta face lucrurile mai corecte.
Altfel, Winter are un strugure, iar tu nu ai nimic.
Desigur, oamenii nu sunt maimuțe capucin.
Dar la drept vorbind,
sacrificarea a 50.000 de dolari,
deoarece altcineva poate câștiga mai mult decât tine,
nu are mai mult sens decât aruncarea castravetelui.
Cu excepția că poate are.
Unii experți în economie consideră
că simțul corectitudinii al oamenilor este legat de cooperare.
Cu alte cuvinte, avem nevoie de simțul corectitudinii
când lucrăm cu altcineva
pentru a ști când primim capătul scurt al bățului.
Gândiți-vă în acest fel.
Să spunem că aveți o colegă de muncă care are ceva probleme
și are nevoie de puțin ajutor.
Probabil sunteți fericiți să ajutați,
în special, dacă și ea vă ajută când aveți nevoie.
Cu alte cuvinte, dacă sunteți chit.
Dar acum,
să spunem că această colegă lenevește mereu
și vă pasează muncă în plus.
Acest lucru este exasperant.
Sau mai rău,
cum ar fi dacă ați face toată treaba, iar ea este plătită mai mult?
Sunteți indignați, nu-i așa?
Ei bine, ar trebui să fiți.
Acea furie justificată este simțul corectitudinii
care vă zice că, ei bine, nu este corect.
Trebuie să primiți o parte echitabilă de la persoanele cu care lucrați,
altfel e exploatare, nu cooperare.
Este posibil să nu puteți părăsi fiecare loc de muncă unde sunteți tratat nedrept,
dar într-o lume perfectă,
una fără rasism și sexism
și dificultățile asociate cu găsirea unui nou loc de muncă
este simțul corectitudinii care vă va spune
când este timpul să mergeți mai departe.
Și dacă nu veți putea?
Ei bine, acea frustrare înăbușită vă poate face să vă aruncați castravetele.
Și nu doar oamenii procedează astfel.
În studiul precedent, Lance nu putea face nimic în acea situație,
dar dacă ar fi putut?
Se pare
că maimuțele capucin refuză să coopereze cu alte maimuțe capucin
care nu le dau ceea ce au primit după ce au lucrat împreună.
Iar refuzul de a lucra împreună cu altă maimuță
este un mod destul de direct de echilibrare a terenului de joc.
Aparent, nicio maimuță care nu primește nimic
nu este mai bună decât alta care primește mai mult.
Dar la fel ca voi și colegul vostru,
sunt mulțumite pe deplin cu o inegalitate de scurtă durată,
atât timp cât lucrurile sunt chit pe termen lung.
Această legătură economică între corectitudine și cooperare
are sens pentru mine ca biolog ce studiază evoluția.
Până la urmă,
strămoșii noștri nu au reușit să-și transmită genele
deoarece s-au descurcat bine la modul absolut,
ci pentru că s-au descurcat mai bine decât alții.
Nu o numim supraviețuirea celui puternic,
ci supraviețuirea celui mai puternic.
Adică mai puternic decât alții.
Totul este relativ.
Bine.
Maimuțelor capucin nu le place să primească mai puțin decât alții.
Și sunt mulțumite să-și sacrifice castravetele
pentru a echilibra terenul.
Acest lucru e minunat.
Dar ceea ce am numi simț al corectitudinii al oamenilor
înseamnă de asemenea că ne pasă și când primim mai mult decât altcineva.
Cum rămâne cu maimuțele?
Se pare
că primatele chiar își dau seama când primesc mai mult decât alții,
sau cel puțin unele o fac.
Maimuțele capucin nu își dau seama.
Dar într-unul dintre studiile mele,
cimpanzeii au refuzat uneori boaba de strugure
dacă alt cimpanzeu din grupul lor a primit castravete,
ceea ce este destul de impresionant, dat fiind cât de mult le plac strugurii.
Totuși, erau și mai supărați când primeau mai puțin decât alt cimpanzeu
comparând cu atunci când aveau mai mult.
Poate nu considerați incorect să aveți mai mult decât are vecinul,
dar sigur nu considerați că e corect când vecinul vostru are mai mult.
Există, totuși, o întrebare importantă.
De ce ne pasă de inegalitate sau nedreptate
dacă noi suntem cei care beneficiem necinstit?
Dacă evoluția e despre supraviețuirea celui mai puternic,
nu ar avea sens să profităm de orice avantaj pe care îl avem?
Treaba stă în felul următor.
Sigur, o duc mai bine dacă am mai mult decât tine.
Dar cel mai bine este dacă putem lucra împreună
și obține mai mult decât am fi putut obține pe cont propriu.
Dar de ce ai lucra cu mine dacă consideri că nu voi juca corect?
Dar dacă consideri că voi observa când obțin mai mult decât tine
și voi face ceva în acest sens,
atunci vei lucra cu mine.
Evoluția ne-a făcut să acceptăm pierderea ocazională pe termen scurt
pentru a menține aceste relații importante de lungă durată.
Aceasta se întâmplă și la cimpanzei,
dar este și mai importantă pentru oameni.
Oamenii sunt extrem de interconectați și interdependenți
și avem abilități cognitive dezvoltate
pentru a planifica departe în viitor.
Și pentru a ne da seama de importanța
menținerii acestor parteneriate de cooperare.
Într-adevăr, în orice caz,
cred că tindem să minimalizăm
cât de important este simțul corectitudinii pentru oameni.
Una dintre cele mai mari diferențe dintre oameni și maimuțele capucin
este amploarea și ubicuitatea cooperării oamenilor.
Cu alte cuvinte,
suntem mai cooperanți decât maimuțele capucin.
Sistemele legale și economice există doar
dacă suntem de acord să luăm parte la ele.
Dacă oamenii se simt lipsiți de răsplata și beneficiile
acestor sisteme,
atunci nu mai participă,
iar întregul sistem se prăbușește.
Multe dintre protestele și revoltele văzute,
atât în SUA, cât și pe întregul glob,
se încadrează în ceea ce numim corectitudine,
ceea ce nu este surprinzător pentru mine.
Fie că e vorba de acces disproporționat la resurse,
fie că unele grupuri sunt afectate disproporționat
de către sistemul legal sau efectele unui virus,
aceste proteste sunt rezultatul logic
al tendinței nostre evoluționiste de a respinge nedreptatea,
combinată cu lunga noastră istorie a stratificării sociale.
Și inegalitățile sistemice
care au rezultat din această stratificare.
Și pe deasupra, inegalitatea economică se află în creștere
din mai multe puncte de vedere.
Chris Boehm a cris o carte numită „Ierarhia pădurii”,
în care argumentează că oamenii au inversat ierarhiile
în care cei de jos își reunesc forțele
pentru a-i opri pe cei de sus să profite de ei.
Poate aceste proteste sunt doar manifestarea cea mai recentă
a tendinței oamenilor de a reechilibra ierarhia.
Poate cea mai mare diferență dintre noi și maimuțele capucin
este că noi conștientizăm această problemă,
lucrând activ pentru a face ceva în această privință.
Desigur, conștientizăm când ne aflăm în dezavantaj.
Dar putem și trebuie să conștientizăm
și când suntem în avantaj pe seama altuia
și să recunoaștem corectitudinea
ca echilibru între aceste două inegalități,
deoarece societatea noastră depinde de asta.
Într-adevăr, studiul meu arată
că nu tuturor speciilor de primate le pasă de inegalitate.
Doar acelora care se bazează pe cooperare,
incluzând categoric omul.
Am evoluat, păsându-ne de corectitudine,
deoarece ne bazăm unul pe celălalt în cadrul societății noastre cooperante.
Cu cât mai nedreaptă devine lumea
și cu cât ne pasă mai puțin unul de celălalt,
cu atât mai mult pericol vom înfrunta.
Problemele noastre sunt mai complexe decât strugurii și castraveții,
dar așa cum maimuțele capucin ne-au învățat,
cu toții o vom duce mai bine dacă jucăm corect.
Vă mulțumesc!