Szeretném önöket – mint csodálatos és kíváncsi embereket – bemutatni
a kedvenc állatomnak.
Ő a kétéltűek világának Pán Pétere.
Egy axolotl.
Ez egy szalamandrafajta,
ám soha nem fejlődik ki teljesen, és nem mászik ki a vízből,
más szalamandrákkal ellentétben.
Ennek a kis fickónak X-Manéhez hasonló képességei vannak.
Ha elveszíti egy végtagját,
képes teljesen regenerálódni.
Lenyűgöző.
És hát nézzenek rá: állandó mosoly ül az arcán,
(Nevetés)
amit tollas kopoltyú keretez.
Egyszerűen képtelenség nem szeretni!
Ez a különleges axolotl fajta közeli rokona annak,
melyet achoque néven ismerünk.
Ő ugyanolyan cuki,
és csak egyetlenegy helyen él, egy észak-mexikói tóban.
A neve Pátzcuaro-tó,
amely – mint látják –
elképesztően gyönyörű.
De sajnos akkora mértékű volt a túlhalászás, és olyan szennyezett a tó,
hogy az achoque ma már kihalófélben van.
Ez a forgatókönyv az egész világon jellemző.
Éppen egy kihalási válság zajlik,
és azok a fajok különösen sebezhetőek, amelyek evolúciójuk folytán
csak a Föld egyetlen szegletében vagy épp egyetlen tóban élnek.
De ez itt a TED, nem igaz?
Vagyis az a fórum, ahol elárulom önöknek a nagy ötletet, a remek megoldást.
Hogyan mentsünk meg egy különleges, furcsa fajt a kihalástól?
Nos, a válasz – legalábbis az én válaszom –
nem egy grandiózus technikai beavatkozás.
Valójában nagyon egyszerű.
Meg kell találni azokat az embereket, akik mindent tudnak erről az állatról.
Kérdéseket kell nekik feltenni, és meg kell őket hallgatni,
majd együttműködni velük, ha ők is szeretnék.
Elmondom önöknek, hogy én miként látom ezt a tudományos világban,
különösen a természetvédelemben.
Ha a tudósok nem fognak össze a helyi lakosokkal,
akik nagyon értékes tudással rendelkeznek,
olyan gyakorlati bölcsességgel, amit nem publikál egyetlen tudományos folyóirat se,
akkor nem biztos, hogy megértik a lényeget.
A tudósok és a tudomány mint olyan, elbukhat az első akadályon,
ha elsietve úgy gondolják, hogy mindent a szakemberek tudnak legjobban.
Ám ha a tudósok lerázzák magukról ezeket a tudományos rögeszméket,
és odafigyelnek azokra az emberekre, akiknek teljesen más,
mégis nagyon fontos rálátásuk van arra, amivel foglalkozni akarnak,
akkor konkrétan megmenthetik a világot,
és egyúttal egy bámulatosan érdekes kétéltűt is.
Nos, az achoque esetében
ők azok az emberek, akikre szüksége van a csapatnak.
(Nevetés)
Ők a Tiszta Egészség Nővérei.
Apácák, akik egy pátzcuarói zárdában élnek,
és a történetük összefonódik az achoque történetével.
Ez olyan elképesztően csodálatos,
hogy muszáj volt odautaznom, és egy dokumentumriportot készíteni róluk.
Sőt, van egy nem túl előnyös szelfim is,
bizonyíték gyanánt.
Van egy helyiség a zárda közepén,
amely így néz ki.
Nagyon különös.
Tele van ezekkel az édesvízzel teli akváriumokkal
és több száz achoque-kal.
Ennek oka, hogy erről a teremtményről – regenerálódó képessége miatt –
úgy vélik, hogy elfogyasztásuk esetén gyógyító hatással bírnak.
Ezért az apácák az achoque-okból gyógyszert készítenek és árulnak.
Vettem belőle egy üveggel.
Íme, ez az.
Kicsit a mézre hasonlít az íze,
de az apácák úgy vélik, hogy jót tesz,
főleg különféle légzőszervi megbetegedések esetén.
Kérem, hallgassák meg Ofelia nővért.
(Hangfelvétel) Ofelia nővér: (spanyolul)
(Hangfelvétel) (Tolmács) A zárdát Domonkos-rendi apácák alapították
itt Pátzcuaróban 1747-ben.
Valamivel ezután
a nővéreink el is kezdték készíteni az achoque-szirupot.
Nem mi fedeztük fel az achoque tulajdonságait,
hanem az itteni őslakosok, réges-régen.
De aztán mi is elkezdtük készíteni a szirupot.
A helyiek tudták ezt,
eljöttek, és felkínálták nekünk az állatokat.
(Hangfelvétel) Victoria Gill: Értem.
Tehát részben az achoque-okból készül a szirup.
Mit lehet a sziruppal kezelni, mire jó?
(Hangfelvétel) Ofelia nővér: (spanyol)
(Hangfelvétel) (Tolmács) Használ köhögésre, asztmára,
hörghurutra, hátfájdalomra, és jót tesz a tüdőnek.
(Hangfelvétel) VG: Tehát önök kiaknázták ezt az képességet
a sziruphoz, a gyógyszerhez.
Elmondaná, hogyan készül?
Rázza a fejét és mosolyog. (Nevetés)
VG: Hát igen, nem hajlandók elárulni a több évszázados, titkos receptet.
(Nevetés)
De az achoque-ok számának csökkenése
majdnem teljesen véget vetett a gyógyszergyártásnak,
és ezért vágtak bele ebbe az apácák.
Ez a világ első achoque farmja.
Egy egészséges, fenntartható populációt szerettek volna,
hogy folytathassák a gyógyszerkészítést,
ám ezzel egyidejűleg elindították
a fogságban történő szaporítási programot egy különösen veszélyeztetett faj számára.
Ugorjunk előre pár évet!
A fotón látható tudósok
az egyesült királyságbeli Chester állatkertjéből –
a lakhelyemtől nem messze –
és a mexikói Moreliában található Michoacana Egyetemről,
évekig tartó, körültekintő diplomáciával meggyőzték az apácákat,
hogy vegyenek részt egy közös kutatási programban.
Így aztán az apácák megmutatták a biológusoknak,
hogyan kell tökéletesen egészséges, életerős achoque-okat tenyészteni,
a tudósok pedig a rendelkezésre álló pénz egy részéből
akváriumokat, szűrőket és pumpákat vásároltak
ide ebbe a különös, ide nem illő, de lenyűgöző helyiségbe.
Egy ilyen együttműködés megmenthet egy fajt.
Nem sokszor látok ilyesmit,
pedig iszonyú szerencsés vagyok a munkámat illetően.
Rengeteg helyen jártam, és megfigyelhettem briliáns embereket,
akik arra használják a tudományt,
hogy megtalálják a válaszokat a nagy kérdésekre, és megoldják a problémákat.
Ott lehettem a tudósok mellett,
akik úgy oldották meg a menopauza okának rejtélyét,
hogy kardszárnyú delfineket követtek a Csendes-óceán északi partjainál.
Elkísértem tudósokat,
akik kamerákat helyeztek el az antarktiszi pingvinkolóniákban,
mert folyamatában akarták megörökíteni
a klímaváltozás hatásait.
De ez a csapat volt az, amely igazán magával ragadott,
és megmutatta nekem, mekkora hatása lehet ezeknek a törékeny,
de nagyon fontos kapcsolatoknak.
És azt hiszem, azért is magával ragadott,
mert nem hétköznapi.
Azért nem hétköznapi,
mert a tudományos eredmények
hierarchikus rendszerének hagyományos megközelítése
éppenséggel nem bátorítja azt a fajta alázatot,
hogy a tudósok meghallgassanak laikusokat,
és a közreműködésüket kérjék.
Igazából él egy hagyomány –
főleg a nyugati világban –,
egyfajta tudományos, szemellenzős gőg,
amely úgy tartja, hogy a tudomány régtől fogva az elit dolga.
És bár úgy vélem, hogy ez változóban van,
esetenként még mindig kudarcokhoz vezet.
Íme az én történelmi példám:
a tudomány egyik hősének "trónfosztása".
Sir Ernest Shackleton,
és az ő több mint száz évvel ezelőtti, transzantarktiszi expedíciója –
egy nagyra tartott, de szerencsétlenül végződött kaland.
Az odaúton
Shackleton nem hallgatott a dél-georgiai bálnavadászokra.
Ők ismerték a térséget, és elmondták neki, hogy abban az évben nem juthat át a jégen.
Túl nagy kiterjedésű, túlságosan északon van, túl veszélyes.
És lám, mi történt.
Úgy értem, megadatott neki a nagy kaland,
a heroikus vezető története, amelyet még ma is emlegetünk:
ő volt, aki megmentette minden egyes emberét.
Ugyanakkor nem mesélnénk ezt a történetet, ha megfogadta volna a tanácsot,
és hazahúzta volna a csíkot.
Így viszont a hajója bánta,
és gondolom, sokan szenvedtek fagyási sérüléseket,
és többeket ért utol később a poszttraumás stressz.
Mrs. Chippyt, a hajó macskáját is le kellett lőni,
mert a legénység nem etethette őt is, miközben maguk is a túlélésért küzdöttek.
Nos, mindez nagyon régen történt,
de amikor erre az előadásra készültem,
újra átnéztem néhány történetet, melyekről korábban írtam –
ahol szokatlan együttműködésekből valós, pozitív változás született.
Beszéltem egykori orvvadászokkal,
akik jól ismerik korábbi, illegális vadászataik helyszíneit,
és ez most fontos szerepet játszik a természetvédelmi projektekben,
ugyanazokon a helyeken.
Beszéltem egy fantasztikus művésszel is,
aki a mentális betegségekkel kapcsolatos saját tapasztalata nyomán
vállalt szerepet egy új, innovatív és gyönyörű
mentális egészségügyi kórházi osztály megtervezésében és létrehozásában.
Nemrég itt, a csernobili tiltott zónában dolgoztam
egy csapat tudóssal, akik már évtizedek óta ott tevékenykednek.
Egyik kísérletükben gabonát termesztettek ezen a területen,
és ez lett belőle.
Ez az első csernobili vodka.
(Nevetés)
Ráadásul egész jó! Megkóstoltam.
Bár réspiaci terméknek tűnik,
ez lesz a nukleáris baleset óta az első fogyasztói termék,
amely a tiltott zónából származik.
Ez valójában egy sokéves párbeszéd eredménye,
amit a helyi közösséggel folytattak, akik ma is az elhagyott terület peremén élnek,
és tudni szeretnék, mikor termelhetnek – ha lehetséges – biztonságos élelmiszert,
mikor vállalkozhatnak, mikor építhetik újjá a közösségüket és az életüket.
Ez a termék az alázatnak köszönhető,
mások meghallgatásának,
és annak, amit tisztán láttam Pátzcuaróban.
Láttam, ahogy a több évtizedes tapasztalattal rendelkező biológus,
Gerardo Garcia,
hihetetlen odafigyeléssel hallgatta és figyelte,
ahogy egy nővér talpig apácaruhában, fityulában és gumikesztyűben megmutatja,
hogy ha nagyon gyengéden megérintjük az achoque fejét,
az kinyitja a száját, és gyorsan lehet tőle DNS-mintát venni egy fültisztítóval.
(Nevetés)
Ha a tudósok olyan embereket keresnek fel, hallgatnak meg, és tartanak tiszteletben,
akiknek értékes rálátásuk van arra, amivel ők foglalkozni akarnak,
ám teljesen más a szemléletmódjuk,
abból valami igazán különleges dolog születhet.
Van erre egy globális és rendkívül ambiciózus példa:
a biológiai sokféleséggel és az ökoszisztéma-szolgáltatásokkal foglalkozó
kormányközi platform – ez nem csak egy elegáns elnevezés, sőt!
Ez a szervezet több mint 130 országot tömörít,
és nem kevesebbre törekszik, minthogy felmérje a természeti környezet állapotát
szerte a bolygónkon.
A közelmúltban hozták nyilvánosságra a természet állapotáról szóló
globális jelentést,
ami alapul szolgálhatna egy nemzetközi egyezményhez,
amelyhez minden nemzet csatlakozhatna, hogy végre lépéseket tehessünk
a jelenleg a Földön zajló
biodiverzitás-válság megoldására.
Abból, hogy ehhez hasonló jelenségekről és felmérésekről
igyekszem beszélni és beszámolni a nagyközönségnek,
tudom, hogy ezek a nagy nemzetközi szerveződések túl magas szintűnek tűnnek,
elérhetetlennek és megfoghatatlannak,
de létezik egy csapat a szerveződések központjában,
a jelentés szerzői,
akiknek az a hatalmas feladat jutott,
hogy foglalják össze mindazon biológiai és ökológiai információkat,
melyek tiszta és pontos képet festenek
természeti környezetünk állapotáról.
Tíz évvel azelőtt, hogy ez a szervezet célul tűzte volna ki
ennek a felmérésnek az elkészítését,
ők már megalkották az ún. "kulturális fogalmak keretrendszerét".
Ez lényegében kulturális fogalmak szótára
mindazokkal a kifejezésekkel, melyekkel a természeti környezetünkről beszélünk.
Vagyis hivatalosan elismeri például,
hogy a "Föld Anya" és a "természet" ugyanazt jelenti.
Ezáltal a bennszülöttek és a helyiek tudását
bele lehet foglalni egyazon dokumentumba,
melyek így kellő súllyal kaphatnak elismerést
a természeti környezet állapotáról szóló jelentésben.
Ez abszolút döntő fontosságú,
mivel egy inuit vadász vélhetően sosem fog publikálni egy tudományos folyóiratban,
de fogadok, hogy többet tud a saját sarkvidéki közösségének
a klímaváltozás miatti változásairól,
mint egy tudós, aki éveken át oda meg vissza utazgatott az adott régióban,
és méréseket végzett.
Összességében bennszülettek viselnek gondot
a Föld szárazföldi területének kb. 25 százalékára.
Ide tartozik a bolygó néhány biológiailag legváltozatosabb helye is.
Képzeljék el, mi mindent mulasztanánk el,
ha nem lépnénk át ezeket a kulturális határokat,
vagy legalábbis nem próbálnánk meg,
miközben próbáljuk megfejteni, hogyan működik a világ,
és hogyan védhetjük meg.
Minden egyes kutatási javaslat újabb lehetőség arra, hogy pontosan ezt tegyük.
Mi lenne, ha minden kutatási projektjavaslatban
szerepelnie kellene egy személynek vagy csoportnak –
lehetnek ezek helyi termelők, bennszülött közösségi vezetők, apácák –,
akiket a kutatók bevennének a csapatba,
meghívnák és meghallgatnák őket?
Szeretném, ha Ofelia nővér megoszthatná a nézeteit arról,
hogy ő miért ennyire elkötelezett és motivált
az achoque túlélése iránt.
(Hangfelvétel) VG: Ofelia nővér, gondolja, hogy ennek a fajnak a megmentése
része az ön Isten számára végzett munkájának?
(Hangfelvétel) SO: (spanyolul)
(Hangfelvétel) (Tolmács) Minden embernek
felelőssége,
hogy ne ártson semminek, ami körülöttünk él.
Semmilyen élőlénynek.
Isten nemcsak azért teremtett minket, hogy túléljük a földi létet,
hanem hogy boldogok legyünk s másokat is boldoggá tegyünk.
Mi azzal szerzünk örömöt, hogy védjük ezt az állatot,
és ezzel boldoggá tesszük az Urat.
(Hangfelvétel) (Az apácák énekelnek)
VG: Kedvem lenne kisurranni, énekeljék el a többit helyettem az apácák.
Annyira kedvesen hangzik ez.
De hallották?
"Boldogságot adunk."
Nos, ez nem a szokásos minta,
amit egy hivatalos kutatási projektjavaslatban szoktunk olvasni,
(Nevetés)
de ez adja a lendületet mindannak,
amiből létrejött egy olyan állat világsikerű tenyésztési programja,
amely már a kihalás legszélén állt.
Hát nem csodálatos ez?
Köszönöm!
(Taps)