Jag har tillbringat mycket tid
med att resa runt i världen,
där jag har pratat med grupper av studenter och yrkesverksamma
och jag har märkt att överallt hör jag liknande frågor.
Och ena sidan säger folk,
"Det är tid för förändring."
De vill vara en del av det.
De talar om att leva meningsfulla liv med ett högre syfte.
Men och andra sidan,
hör jag människor tala om rädsla,
en känsla av motvilja mot att ta risker.
"Jag vill välja en livsväg med mening,
men jag vet inte hur jag ska börja.
Jag vill inte göra min familj och vänner besvikna."
Jag arbetar med global fattigdom.
De säger, "Jag vill arbeta med fattigdom,
men vad innebär det för min karriär?
Kommer jag att marginaliseras?
Kommer jag tjäna tillräckligt med pengar?
Kommer jag bli gift och få barn?"
Och som en kvinna som inte gifte sig förrän jag var äldre -
och jag är glad att jag väntade -
(Skratt)
och som inte har barn,
jag ser på de här unga människorna och säger,
"Det är inte ditt jobb att vara perfekt.
Ditt jobb är att vara mänsklig.
Och det händer inget viktigt i livet
utan kostnad."
Dessa samtal reflekterar det som händer
på nationell och internationell nivå.
Våra ledare och vi
vill ha allt,
men vi talar inte om kostnaderna.
Vi talar inte om vad vi offrar.
Ett av mina favoritcitat från litteraturen
skrevs av Tillie Olsen,
den amerikanska författaren från Södern.
I en kort novell som heter "Oh Yes,"
berättar hon om en vit kvinna på 50-talet
som hade en dotter
som blir vän med en afroamerikansk flicka,
och hon ser på sitt barn med stolthet,
men undrar också,
vilket pris hon kommer att få betala?
"Bättre att hänge sig helt
än att leva livet oberört."
Men den verkliga frågan är,
Vad är priset för att inte våga?
vad är priset för att inte försöka?
Jag har varit så priviligierad i mitt liv
att få känna extraordinära ledare
som valt att hänge sina liv.
En kvinna jag kände var en kollega
i ett projekt för Rockefeller Foundation
som hette Ingrid Washinawatok.
Hon var ledare för Menomineestammen,
en amerikansk ursprungsbefolkning.
och när vi kollegor träffades,
så fick hon oss att fundera på
hur åldermännen i indiankulturen
fattade beslut.
Att de bokstavligt talat visualiserade
ansiktena på barnen
sju generationer in i framtiden,
som tittade på dem från Jorden,
och de såg på dem som förvaltare
för framtiden.
Ingrid förstod att vi är sammanlänkade,
inte endast som mänskliga varelser,
utan till varje levande del av planeten.
Och tragiskt nog, år 1999,
när hon var i Colombia
och arbetade med U'wa folket,
inställd på att bevara deras kultur och språk,
blev hon och två kollegor bortförda
och torterade och dödade av FARC-gerillan.
Och var gång vi samlade kollegorna efter det,
så lämnade vi en tom stol till hennes ande.
Och mer än ett årtionde senare,
när jag träffar frivilligorganisationer,
antingen i Trenton, New Jersey eller i Vita huset,
och vi talar om Ingrid,
säger alla att de försöker integrera hennes visdom
och hennes anda
och verkligen bygga på hennes ofärdiga
livsverk.
Och när vi tänker på arv,
så finns det få så kraftfulla,
trots hur kort hennes liv blev.
Jag har blivit berörd av Kambodjanska kvinnor,
vackra kvinnor,
kvinnor som höll fast vid traditionen med klassisk dans i Kambodja.
Jag träffade dem tidigt på 90-talet.
Under 1970-talet, under Pol Pot-regimen,
dödade de Röda Khmererna över en miljon människor,
och de siktade in sig på eliten och de intellektuella,
artisterna, dansarna.
Och vid krigsslutet
fanns det endast 30 klassiska dansare kvar i livet.
Och de kvinnorna, som jag hade privilegiet att få möta
när det fanns tre överlevare,
berättade att de legat i sina sängar
i flyktinglägren.
De sa att de brukade anstränga sig
att komma ihåg de olika delarna av dansen,
och hoppades att andra också levde och gjorde samma sak.
Och en kvinna stod där med en perfekt hållning
och händerna längs sidorna,
och hon talade om
återföreningen av dessa 30 efter kriget
och hur speciellt det var.
och stora tårar föll längs hennes kinder
men hon lyfte inte handen för att torka bort dem.
Och kvinnorna beslutade att de skulle lära upp
inte nästa generation med flickor, eftersom de redan var för gamla,
utan nästa generation.
Och jag satt där i studion
och såg på när de klappade händerna
vackra rytmer,
när dessa små sagoféer
dansade runt dem,
iklädda vackert färgade sidenkläder.
Och jag tänkte, efter all denna grymhet, är detta hur mänskliga varelser
verkligen ber.
För de fokuserade på att hedra
det vackraste i vårt förflutna
och att infoga det i
löftet om vår framtid.
Det som dessa kvinnor insåg
är att ibland är det viktigaste som vi gör
och lägger vår tid på
de sakerna som vi inte kan mäta.
Jag har också blivit berörd
av den mörka sidan av makt och ledarskap,
Och jag har lärt mig att makt,
speciellt i dess absoluta form,
ger stora möjligheter.
1986 flyttade jag till Rwanda, och jag arbetade
med en liten grupp rwandska kvinnor
för att starta deras första mikrolånsbank.
En av kvinnorna var Agnes,
längst till vänster,
hon var en av de tre första
kvinnliga parlamentarikerna i Rwanda,
och hennes eftermäle borde varit
att bli en landsmoder till Rwanda.
Vi strävade efter social rättvisa,
jämställdhet mellan könen,
idén att skapa möjligheter för kvinnor.
Men Agnes brydde sig mer om makten
än om principer på slutet.
Även då hon varit del av uppbyggnaden av det liberala partiet,
ett politiskt parti
med fokus på diversitet och tolerans.
så bytte hon parti tre månader före folkmorden,
och anslöt sig till det extrema partiet, Hutu Power
och blev justitieminister
under folkmordsregimen
och blev känd för att hetsa männen att döda snabbare
och sluta uppföra sig som kvinnor.
Hon blev dömd
för folkmord av första graden.
Och jag brukade besöka henne i fängelset,
där vi satt sida vid sida,
och jag fick medge för mig själv
att det finns ett monster i oss alla,
men det är kanske inte bara är monster,
utan trasiga delar av oss själva,
nedstämdhet, hemlig skam,
och slutligen är det enkelt för agitatorer
att kasta sig över dessa delar,
man kan kalla det fragment,
och få oss att se på andra varelser, mänskliga varelser
som mindre värda än oss själva ...
och i extrema fall utföra fruktansvärda handlingar.
Och det finns ingen grupp
som är mer sårbar för sådan manipulation
än unga män.
Jag har hört att det farligaste djuret på planeten är tonårspojken.
Så på en sammankomst
där vi fokuserar på kvinnor,
när det är så viktigt att vi investerar i våra flickor
och vi jämnar ut spelplanen
och vi hittar sätt att hedra dem
så måste vi komma ihåg att dessa kvinnor och flickor
är mest isolerade och kränkta
och utsatta och osynliggjorda
i just dessa samhällen
där våra män och pojkar
känner sig maktlösa,
oförmögna att försörja.
Och detta, när de sitter i gathörn
och allt de kan se i framtiden
är inga jobb, ingen utbildning,
inga möjligheter,
ja, då är det lätt att förstå
hur den största källan till status
kan komma från en uniform
och ett vapen.
Ibland kan en väldigt liten investering
frisätta enorm, obegränsad potential
som finns inom oss alla.
En av Acumenfondens medarbetare i min organisation, Suraj Sudhakar,
har det vi kallar moralisk fantasi -
förmågan att se från andras synvinkel
och leda utifrån det perspektivet.
Och han har arbetat med dessa grupper av unga män
som kommer från världens största slum, Kibera.
Och de är otroliga killar.
Tillsammans har de startar en bokklubb
för hundra människor i slummen, och de läser många TED-författare
och gillar det.
Och sedan ordnade de en affärsplanstävling.
Och sedan bestämde de att de skulle göra TEDx-evenemang.
Och jag har lärt mig så mycket
från Chris och Kevin
och Alex och Herbert
och alla de här unga männen.
Alex, han sa det allra bäst.
"Vi brukade känna som om vi var ingen
men nu känner vi oss som någon."
Och jag tror att vi har missuppfattat det
när vi tror att inkomsten är länken
Det vi verkligen behöver som människor
är att bli synliggjorda inför varandra
Och orsaken till varför dessa unga män
gör dessa TEDx-evenemang
är för att de är så trötta på
att de enda workshops som kommer till slummen
är de som fokuserar på HIV,
eller i bästa fall, mikrofinans.
Och de ville hylla
det som är vacker med Kibera och Mathare -
fotograferna och de kreativa,
grafittikonstnärerna, lärarna och entreprenörerna.
Och de gör det.
Jag lyfter hatten för er i Kebera.
Mitt eget arbete fokuserar
på att göra välgörenheten mer effektiv
och kapitalismen mer inkluderande.
På Acumenfonden tar vi välgörenhetsresurser
och vi investerar tålmodigt kapital -
pengar som investeras i entreprenörer som ser de fattiga
inte som passiva mottagare av välgörenhet,
utan fullt ut som aktörer för förändring
som vill lösa sina egna problem
och fatta sina egna beslut.
Vi lämnar ut våra pengar i 10-15 år,
och när det lämnas tillbaka, återinvesteras de med fokus på förändring.
Jag vet att det fungerar.
Vi har investerat mer än 50 miljoner dollar i 50 företag,
och dessa företag har gett ytterligare 200 miljoner dollar
till dessa bortglömda marknader.
Och bara i år har de levererat 40 miljoner tjänster
som mödrahälsovård och bostäder,
akuthjälp, solenergi,
så att människor kan få mer värdighet
när de löser sina problem.
Tålmodigt kapital är obekvämt
för de som söker enkla lösningar,
enkla kategorier,
eftersom vi inte fokuserar på vinst.
Men vi hittar de entreprenörer
som sätter jordens människor
före profit.
Och ytterst vill vi vara en del av den rörelse
som handlar om att värdera inverkan,
värdera vad som är viktigast för oss.
Och min dröm är att vi en dag har en värld
där vi inte endast hedrar de som tar emot pengar
för att tjäna mer pengar,
utan att vi hittar de som tar emot våra resurser
och använder dem till att förändra världen
på de mest positiva sätten.
Och det är endast när vi hedrar dem
och uppmärksammar dem och ger dem status
som världen verkligen kommer att förändras.
I maj månad hade jag 24 fantastiska timmar
då jag såg två visioner av världen
existera sida vid sida -
en baserad på våld
och den andra på överskridande.
Jag råkade befinna mig i Lahore, Pakistan
den dagen som två moskéer blev attackerade
av självmordsbombare.
Och anledningen till attackerna
var att de som ber i dem
var från en speciell gren av islam
som fundamentalister inte anser vara helt muslimskt.
Och inte nog med att självmordsbombarna
tog hundratals liv,
de gjorde mer,
eftersom de skapade mer hat mer ursinne, mer rädsla
och definitivt förtvivlan.
Men mindre än 24 timmar senare,
var jag 2 mil bort från moskéerna,
och besökte en av Acumens investerare,
en fantastisk man, Jawad Aslam,
som vågar leva ett hängivet liv.
Han är född och uppväxt i Baltimore,
han studerade och arbetade inom fastighetsmarknaden,
och efter 11:e september reste han till Pakistan för att göra en skillnad.
Under två år tjänade han knappt några pengar,
men han var lärling hos en fantastisk byggnadsentreprenör
som hette Tasneem Saddiqui.
Han drömde om att bygga ett bostadsområde
på den här karga plätten mark
med hjälp av tålmodigt kapital,
men han fortsatte att betala ett pris.
Han hade hög moral
och vägrade betala mutor.
Det tog honom nästan två år bara för att registrera marken.
Men jag såg hur den moraliska standarden
kan höjas genom en persons handlande.
Idag bor 2 000 personer i 300 hus
i detta vackra bostadsområde.
Och det finns skolor, vårdcentraler och affärer där.
Men det finns endast en moské.
Och jag frågade Jawad,
"Hur klarar ni av att navigera? Samhället har så stor mångfald.
Vem får använda moskén på fredagar?"
Han sa, "Lång historia.
Det var svårt, det var en svår resa,
men slutligen samlades områdets ledare,
och insåg att vi har bara varandra.
Och vi beslutade att vi skulle välja
de tre mest respekterade imamerna,
och de imamerna skulle turas om,
att hålla fredagsbönen.
Men hela samhället,
alla olika inriktningar, inklusive Shia och Sunni,
skulle vara tillsammans och be."
Vi behöver moraliskt ledarskap och mod
i världen.
Världen konfronteras med stora frågor -
finanskrisen,
global uppvärmning
och den växande rädslan och utanförskap.
Och varje dag ställs vi inför ett val.
Vi kan ta den enklare vägen,
den mer cyniska vägen,
vilket är den vägen som bygger på
drömmar om ett förflutet som ibland aldrig existerat,
en rädsla för varandra,
avståndstagande och skuldbeläggande.
Eller så kan vi ta en svårare stig
av förändring och överskridna gränser,
medkänsla och kärlek,
men också med ansvarstagande och rättvisa.
Jag hade den stora äran
att arbeta med barnpsykologen Dr. Robert Coles,
som tog ställning för förändring
under medborgarrättsrörelsen i USA.
Och han berättar en fantastisk historia
om när han arbetade med en sexårig flicka, Ruby Bridges, det första barn
som desegregerade skolorna i Södern -
i det här fallet i New Orleans.
Och han sa att varje dag
kom denna sexåring, klädd i sin fina klänning,
gående med värdighet
genom grupper av vita människor
som skrek ilsket, kallade henne monster,
hotade med att förgifta henne,
förvridna ansikten.
Och varje dag betraktade han henne,
det såg ut som om hon pratade till dem.
Han brukade fråga, "Ruby, vad säger du?"
Och hon sa, "Jag pratar inte."
Till slut sa han, "Jag ser att du pratar.
Vad säger du?"
Och hon sa, "Dr Cole, jag pratar inte;
jag ber."
Och han sa, "Okej, vad ber du?"
Hon svarade, "Jag ber Fader förlåt dem,
för de vet inte vad de gör."
Vid sex års ålder,
levde det här barnet ett liv i hängivenhet,
och hennes familj betalade priset för det.
Men hon blev en del av historien
och öppnade upp för denna idé
att alla ska ha tillgång till utbildning.
Min sista historia är om en ung, vacker man
som hette Josephat Byaruhanga,
som också var en kollega från Acumenfonden,
som kommer från Uganda, ett jordbrukarsamhälle.
och vi placerade honom i ett företag i västra Kenya,
bara 30 mil bort.
Och han sa till mig vid slutet av sitt år,
"Jacqueline, det gjorde mig ödmjuk,
eftersom jag trodde att som jordbrukare och afrikan
skulle jag begripa hur man överbryggar kulturer.
Men särskilt när jag talade med de afrikanska kvinnorna,
gjorde jag ibland misstag ...
Det var så svårt att lära mig lyssna."
Han sa, "Jag drog slutsatsen att på flera sätt
liknar ledarskap en risvippa.
Eftersom under högsäsongen,
då livskraften står på toppen,
är den vacker, den är grön, den ger näring åt världen,
den sträcker sig mot himlen."
Och han sa, "Men precis före skörden,
böjer den sig
med tacksamhet och ödmjukhet
för att vidröra marken där den kom ifrån."
Vi behöver ledare.
Vi behöver själva leda
från en plats som har djärvheten
att tro att vi själva kan
vidga det grundläggande antagandet
att alla människor är skapade jämlika
med varje man, kvinna och barn på den här planeten.
Och vi måste ha ödmjukheten att inse
att vi inte kan göra det ensamma.
Robert Kennedy sa en gång
att "få av oss har förmågan att påverka hela vår historia,
men var och en av oss kan arbeta på
att förändra några händelser."
Och det är inför summan av dessa handlingar
som vår generations historia kommer att skrivas.
Våra liv är så korta,
och vår tid på den här planeten
är så dyrbar,
och det enda vi har är varandra.
Så må var och en av er
leva ett liv i hängivenhet.
Det kommer inte nödvändigtvis att vara enkla liv,
men i slutändan är det endast det som kan hålla oss vid liv.
Tack.
(Applåder)