V minulosti byla období zvaná doba kamenná, doba bronzová
a teď jsme uprostřed „doby plastové“.
Protože každý rok vyrobíme kolem 300 milionů tun plastů
a část z nich se dostává do řek nebo jiných vodních toků a nakonec do oceánů.
Když si v dnešní době chcete koupit sušenku,
musíte si koupit sušenku v plastovém obalu,
na plastovém tácku, v lepenkové krabici
obalené plastovou fólií v plastové tašce.
Nejde přece o nebezpečný jaderný odpad - je to sušenka.
A to jsem já. Miluju potápění.
Jenom vám ukážu několik svých fotek z prázdnin.
Toto jsou panenské Azorské ostrovy a takto vypadají jejich pláže.
Pokryté úlomky plastů.
Během let se vlivem slunce a vlnobití
odpad rozpadá na stále menší kousky, ale je to pořád plast.
A, pro zajímavost, nevidíte tu příliš mnoho červených kousků,
protože tyto se jeví ptákům jako jídlo
více než kousky jinak barevné.
A toto je výsledek.
Odpad se hromadí hlavně v těchto pěti rotujících proudech
nazývaných oceánské víry. Plasty v nich ničí mořský život nejen přímo,
ale díky absorpci látek, jako jsou PCB a DDT, také dochází k otravování potravního řetězce.
Potravního řetězce zahrnujícího nás samotné - lidi.
Když jsem se potápěl v Řecku,
narazil jsem na více plastových sáčků než ryb
a v šoku z tohoto depresivního obrazu
se ke mně otočil můj skotský kamarád a řekl:
„Je tu móře medúzek, čéče. Zmerčil jsem jich mraky.“
Žádné medúzy tam ale nebyly.
Nebudu mluvit obecně o problémech životního prostředí.
Myslím si, že běžná reakce na toto je: „Ale to je ještě daleko.“
„To budou až starosti našich dětí.“
Tak tady mě máte!
Proč to prostě neuklidíme?
Z mnoha důvodů se vědci domnívají,
že při řešení znečištění plasty bychom se měli v současnosti zaměřit na prevenci,
např. prostřednictvím vzdělávání, než se pokoušet o nějaké skutečné čištění.
Musíme se totiž vypořádat s pěti obrovskými oblastmi, které jsou neustále v pohybu.
Velikosti plastů sahají od malých molekul až po tyto obří plastové smrtící pasti.
Dále bychom potřebovali dostat všechen plast zpátky na pevninu.
Muselo by to být finančně zvládnutelné,
jenže ve skutečnosti ani nevíme, kolik plastů v oceánských vírech je.
Ale asi před rokem, když jsem se šel nechat ostříhat,
a musím přiznat, že tam nechodím moc často, jsem si uvědomil jednu věc.
Viděl jsem i staré lidi vyhazovat odpadky do vody,
a uvědomil jsem si: „Někteří lidé se prostě nepoučí...“
Potřebujeme kombinaci obou přístupů
a potřebujeme ji rychle.
Takže jsem jednoduše vzal tento seznam problémů
jako výzvu a o týden později jsem měl vypracovat školní projekt,
kde jsem měl možnost strávit spoustu času
společně s kamarádem nad tím, co jsem si vybral.
A to mi poskytlo skvělou příležitost
udělat nový a přelomový výzkum týkající se znečištění plasty.
Jel jsem o prázdninách do Řecka a vzal jsem si s sebou tuto vlečnou síť,
která se běžně používá pro odebírání vzorků plastů z vody.
Musel jsem doma nechat všechno oblečení
kvůli váhovým limitům na zavazadla.
Síť, kterou jsme vytvořili, je patnáctkrát jemnější,
než normálně bývá. A zjistili jsme,
že množství drobných částeček je ve skutečnosti čtyřicetkrát vyšší
než větších částic. Museli jsme tedy tyto malé částečky plastu odstranit,
ale současně jsme nechtěli odstranit i důležitý plankton.
Naštěstí můžeme plankton oddělit užitím odstředivých sil.
Protože nikdo nevěděl, jaké přetížení může běžný zooplankton přežít,
vzali jsme opět vlečnou síť, tentokrát bez lodi,
plankton jsme otestovali a zjistili, že zvládne přetížení přes 50 G,
což je víc než dost, abychom ho oddělili.
A abychom zjistili, do jaké hloubky bychom měli oceány čistit,
navrhli a postavili jsme něco, čemu říkám víceúrovňová vlečná síť.
V podstatě jsme spojili deset vlečných sítí dohromady nad sebe.
Tady nás můžete vidět při jejím testování v Severním moři.
Byl to skvělý den (byl jsem jediný, komu nebylo špatně),
ale potom se ta parádně fungující vlečná síť rozbila.
Samozřejmě, že jsme to v té chvíli nevzdali, věřím totiž tomu, že nemůžete vyčistit něco,
u čeho neznáte velikost.
Doslechl jsem se o odhadech sahajících od několika stovek tisíců tun
až ke stovce milionů tun.
Věděl jsem, že potřebujeme lepší odhad, nějaká vědecky podložená data.
Takže jsem jednoduše kontaktoval několik profesorů na univerzitách
v Delftu, Utrechtu a na Havaji, aby nám pomohli s určením
množství plastů ve vrchních vrstvách oceánských vírů.
Výsledek: nepředstavitelných 7,25 milionů tun vytěžitelného plastu do roku 2020.
To odpovídá váze jednoho tisíce Eiffelovek plovoucích v oceánských vírech.
Charles Moore, výzkumník a objevitel Velké tichomořské odpadkové skvrny,
odhaduje, že by náprava současného stavu zabrala 79 000 let.
Ale já si myslím, že vír odpadků v Severním Pacifiku
se může sám zcela vyčistit za pouhých pět let.
A to dělá rozdíl 78 995 let!
Konvenční metody extrakce odpadků představují
použití plavidla a sítě, do níž se plasty chytají.
Samozřejmě na pokrytí větší oblasti může být použito více plavidel,
ale natažením bariéry mezi tato plavidla
bude najednou pokryta mnohem větší oblast,
protože základní myšlenka nespočívá v tom odpad zachytit, ale přesměrovat.
Protože bariéra nemá oka, neuniknou nám ani ty nejmenší částečky.
A protože všechny organismy můžou zábrany jednoduše podplavat,
můžeme snížit počet nechtěně zachycených živočichů o 99,98 %.
Ale pokud chceme udělat něco skutečně jinak,
neměli bychom taky jinak uvažovat?
Například to, že plasty pohlcují PCB nakonec není tak špatné,
vlastně je to dobře.
Odebráním veškerého plastu z moře současně odebereme tuny a tuny
perzistentních organických znečišťujících látek.
Ale jak bychom mohli minimalizovat environmentální, finanční a přepravní náklady?
Udělejme z našeho nepřítele spojence.
Pohyb oceánských proudů není překážka - je to řešení problému.
Proč křižovat oceán, když oceán může proudit kolem vás?
Stačí ukotvit „lodě“ k mořskému dnu a nechat rotující proudy
dělat svou práci. Ušetří se tím ohromné množství peněz, pracovní síly a emisí.
Tyto plošiny budou, samozřejmě, zcela soběstačné.
Budou získávat energii ze slunce, oceánských proudů a vlnobití.
A díky mému potápění na Azorech jsme přišli na to,
že nejlepším tvarem pro tyto plošiny by mohl být tvar rejnoka.
Tím, že může nechat svá křídla volně se vlnit jako skutečný rejnok,
můžeme zajistit stálý kontakt průtokových ramen s hladinou
i v tom nejhorším počasí.
Představte si, že klikaté pole 24 takových plošin může vyčistit celý oceán.
Proveďme srovnání.
Toto jsou hongkongské pláže na začátku roku 2012.
Největší únik plastů v historii. A toto je příčina.
Jen šest kontejnerů.
Kolik toho můžeme vlastně vyčistit?
Přes 55 takovýchto kontejnerů denně.
Plasty jsou zodpovědné za škody na plavidlech ve výši jedné miliardy dolarů ročně.
Ale největším překvapením pro mě bylo,
že prodejem plastů z těchto pěti vírů, vyděláme přes 500 milionů amerických dolarů.
A to je víc než by stálo celý plán realizovat.
Jinými slovy - tento projekt je ziskový.
Ale já věřím tomu, že nejdůležitější je si uvědomit,
že jenom tehdy, když pro nás bude změna důležitější než peníze, peníze přijdou samy.
Bude to jedna z největších záchranných operací životního prostředí, ale je to náš nepořádek.
Dokonce jsme tento nový materiál vynalezli, než jsme s ním planetu zaneřádili,
tak mi, prosím, netvrďte, že to společnými silami nezvládneme uklidit.
Děkuji mnohokrát.
(Potlesk)