A napom éppúgy kezdődik, mint bárki másé.
(Nevetés)
Amikor reggel felébredek,
megnézem a telefonom,
és aztán iszom egy kávét.
A napom ezután kezdődik igazán.
Lehet, hogy eltér másokétól, hiszen én műalkotásként élem az életem.
Képzeljék magukat egy hatalmas ékszerdobozban,
amely telis-tele a valaha látott legszebb dolgokkal.
Aztán képzeljék el, hogy testük festővászon.
És ezen a vásznon
mesterművet kell létrehozniuk,
hatalmas ékszerdobozuk tartalmát használva.
Ha egyszer elkészültek vele,
azt gondolhatják: „azta, ezt én csináltam.
Ma ez vagyok én."
Aztán talán fogják a lakáskulcsukat,
kimennek az ajtón a való életbe,
esetleg tömegközlekedéssel bemennek a belvárosba.
Sétálnak egyet az utcán, talán még vásárolgatnak is.
Ez az életem, minden nap.
Amikor kilépek az ajtón,
ezekké a műalkotásokká válok.
Művészet vagyok.
Egész felnőtt életemben művészetként éltem.
A művészetben lettem önmagam.
Egy angliai falucskában, Fillongleyben nőttem fel,
amelyet a Domesday Bookban, az Ítéletnapi könyvben említettek,
és olyan is a gondolkodásmód.
(Nevetés)
A nagyszüleim neveltek fel,
akik régiségkereskedők voltak,
úgyhogy történelemmel és gyönyörű tárgyakkal körülvéve nőttem fel.
Lenyűgöző jelmeztáram volt.
Ahogy sejthető, akkor kezdődött.
17 évesen Londonba költöztem, hogy modell lehessek.
Aztán elkezdtem fényképészetet tanulni.
Akkoriban nem igazán voltam kibékülve magammal,
ezért mindig az eszképizmushoz vonzódtam.
David LaChapelle és Steven Arnold munkáit tanulmányoztam,
olyan fotográfusokét,
akik elképesztő világok alkotói és kurátorai voltak egy személyben.
Egy nap úgy döntöttem, átlépek a felszínes divatvilágból
a felszínes művészvilágba.
(Nevetés)
Elhatároztam, hogy művészeti alkotásként fogom élni az életemet.
Órákat, néha hónapokat töltök alkotással.
A kedvenc eszközöm a biztosítótű, mint ez is...
(Nevetés)
Sosem lehet elég nagy.
(Nevetés)
Az anyagaimat időről időre újra felhasználom,
tehát mindenemet újrahasznosítom.
Öltözködéskor a szín, anyag és forma vezérel.
Ritkán van vázlatom.
Gyönyörű tárgyakat keresek a világ minden tájáról
és térhatású kárpitokká alakítom őket,
az egész testem beborító egy réteg alsóruha fölött,
mert testemmel nem vagyok teljesen kibékülve.
(Nevet)
Azt kérdem magamtól: „Vegyek le valamit?
Vagy inkább vegyek fel valamit?
Mondjuk 100 darabot?"
És néha így is teszek.
Esküszöm, nem olyan kényelmetlen...
na, jó, egy kicsit...
(Nevetés)
Néha esetleg szúrja az oldalam egy biztosítótű,
miközben beszélgetünk,
és ezért elkalandozhatok...
(Nevetés)
Általában 20 percig tart, amíg elkészülök,
amit soha senki sem hisz el.
Pedig igaz...
néha.
Ez nálam a farmer-és-póló megfelelője.
(Nevetés)
Amikor felöltözöm, úgy építkezem, mint egy építész.
Mindent gondosan helyezek el, amíg meg nem találom a helyét.
Sok ötletem tudatos álmodásból származik.
Azért fekszem le aludni, hogy ötletet merítsek belőle,
és megtanultam felébredni, hogy lejegyezhessem őket.
Addig hordom a dolgokat, amíg szét nem esnek,
és aztán új funkciót találok nekik.
Vegyük pl. az arany öltözetem:
ezt viseltem a londoni parlamentben.
Páncélból, flitterekből és törött ékszerekből készült.
Én voltam az első, aki páncélt viselt a parlamentben
azóta, hogy Oliver Cromwell betiltotta a XVII. században.
Nem csak a drága dolgok lehetnek gyönyörűek.
Készítsünk öltözéket szemeteszsákból vagy az utcán talált szemétből!
Sosem tudhatjuk;
talán a Vogue lapjain látjuk viszont.
Gyűjteményem több mint 6 000 darabból áll,
a 2 000 éves római gyűrűktől az ősi buddhista ereklyékig.
Hiszem, hogy meg kell osztanom, amim van és amit csinálok,
ezért úgy döntöttem, művészeti kiállítást állítok össze,
amely jelenleg a világ múzeumait járja.
Egész seregnyi képmásomból áll:
életnagyságú szobrok, mint ezek itt mögöttem.
Íme.
Ők az életművem.
Voltaképp a műalkotásként töltött létem térbeli megtestesülései.
Egyszerre tartalmaznak gyémántokkal vegyített strasszokat,
sörösdobozokat és pompás selymeket.
Tetszik, hogy a néző sohasem tudja eldönteni,
mi igazi és mi hamis.
Fontosnak tartom, hogy kultúrákat tárjak fel és osszak meg a műveimen keresztül.
Az öltözködés eszköz arra, hogy embereket tanulmányozzak
a világ minden tájáról, és tisztelegjek előttük.
Néha előadóművésznek vagy nőimitátornak néznek,
pedig nem vagyok az.
Ugyan az életem előadásnak tűnik,
mégsem az.
Nagyon is valódi.
Az emberek ugyanúgy reagálnak rám, ahogy bármilyen műalkotással tennék.
Sokan találnak káprázatosnak és lebilincselőnek,
mások körbejárnak, megbámulnak, először szégyenlősen.
Aztán odajönnek, és elmondják, mennyire szeretik vagy épp utálják, amit csinálok.
Néha válaszolok, máskor hagyom, hogy a mű magáért beszéljen.
A legidegesítőbb, amikor meg akarják érinteni a műalkotást.
Amit megértek.
De mint sok kortárs mű esetében,
sokan elutasítók.
Néhányan kritikusak,
mások erőszakosak.
Azt hiszem, ez azért van, mert félnek a különbözőségtől:
az ismeretlentől.
Rengeteg visszajelzés érkezik arra, amit csinálok,
és már megtanultam nem magamra venni.
Sohasem voltam Daniel Lismore, az ember.
Daniel Lismore, a műalkotás annál inkább.
Műalkotásként minden létező nehézséggel szembekerültem.
Néha nehéz...
különösen, ha ruhatárunk 12 méteres ládát,
három tárolószekrényt és 30 Ikeás dobozt foglal el.
(Nevetés)
Néha nehézséget okoz beszállni az autóba,
néha pedig...
nos, ma reggel nem fértem be a fürdőszobaajtón,
ami nem kis bosszúság.
(Nevetés)
Mit jelent önmagunknak lenni?
Folyton mondják,
de mit jelent valójában,
és miért olyan fontos?
Hogyan változik az életünk, ha nem kérünk folyton elnézést azért, amilyenek vagyunk?
Műalkotásként élt életem során volt részem kihívásokban és sikerekben is.
Volt, hogy magánrepülőre ültettek,
és körberepültem a világot.
Munkámat neves múzeumokban állítják ki,
és megvolt a lehetőségem...
egyébként ezek a nagyszüleim,
ők neveltek fel,
és ott vagyok én...
(Nevet)
(Taps)
Szóval magánrepülővel körberepültem a Földet,
és mégsem volt annyira könnyű,
mert előfordult, hogy hajléktalan voltam,
leköptek,
bántalmaztak, időnként nap mint nap,
egész életemben zaklattak,
számtalanszor elutasítottak,
és meg is késeltek.
De legjobban mégis az fájt,
amikor felkerültem a „Legrosszabbul öltözöttek" listájára.
(Nevetés)
Nehéz lehet önmagunknak lenni,
de rájöttem, hogy úgy az igazi.
Ez a „legrosszabbul öltözött".
(Nevet)
Ahogy az idézet is szól: „Mindenki más már foglalt."
Ráébredtem, hogy a magabiztosság választható fogalom.
Ráébredtem, hogy az egyediség szükséges, és hatalommal ruház fel.
Próbáltam olyan lenni, mint bárki más.
Nem vált be.
Rengeteg munka nem önmagunkat adni.
Van pár kérdésem önökhöz.
Kik önök?
Hányféle változatuk létezik?
Az utolsó kérdésem pedig a következő:
Mindet az előnyükre fordítják?
Valójában mindenki képes megalkotni a mesterművét.
Érdemes kipróbálni.
Remek szórakozás.
Köszönöm.
(Taps és éljenzés)