Oh, mă scuzați!
Ai căscat vreodată
pentru că altcineva a căscat?
Nu ești neapărat obosit,
și totuși, deodată, gura ți se deschide larg
și un mare căscat
apare.
Acest fenomen e cunoscut sub numele de „căscat contagios”.
În timp ce oamenii de știință încă nu înțeleg de ce apare,
există multe ipoteze în prezent.
Să aruncăm o privire la câteva
dintre cele predominante,
începând cu două ipoteze fiziologice,
înainte de a ne referi la una psihologică.
Prima noastră ipoteză fiziologică
susține că acest căscat contagios
e declanșat de un stimul specific,
un căscat inițial.
Acesta se numește tipar fix de acțiune.
Gândiți-vă la un astfel de tipar ca la un reflex.
Căscatul tău mă face să casc.
Similar cu un efect de domino,
căscatul unei persoane atrage după sine căscatul
unei persoane din apropiere care a observat acest căscat.
Odată ce se declanșează acest reflex,
el își urmează propriul curs.
Ai încercat vreodată să oprești un căscat
odată ce a început?
E imposibil!
O altă ipoteză fiziologică
e cunoscută ca imitația inconștientă,
sau efectul cameleon.
Apare când încerci să imiți comportamentul cuiva
fără să-ți dai seama,
un gest subtil și neintenționat de imitare.
Oamenii tind să-și imite unul altuia postura.
Dacă ești așezat în fața unei persoane
care stă cu picioarele încrucișate,
s-ar putea să-ți încrucișezi propriile picioare.
Această ipoteză sugerează
că noi căscăm când vedem pe altcineva căscând
pentru că imităm în mod inconștient
comportamentul lui sau al ei.
Oamenii de știință cred că acest efect cameleon
e posibil datorită unui set special de neuroni
cunoscuți ca neuroni oglindă.
Neuronii oglindă sunt un tip de celulă nervoasă
care reacționează similar când executăm o acțiune
și când vedem pe altcineva
executând aceeași acțiune.
Acești neuroni sunt importanți
pentru învățare și conștiința de sine.
De exemplu, a privi pe cineva care face o activitate fizică,
cum ar fi croșetatul,
sau rujatul,
te poate ajuta să faci mai corect aceleași acțiuni.
Studiile de neuroimagistică fMRI,
imagistică funcțională prin rezonanță magnetică,
arată că văzând pe cineva căscând
sau doar când le auzi căscatul,
o anumită zonă din creier
ce găzduiește acești neuroni oglindă
tinde să se activeze,
ceea ce, la rândul său, ne face să răspundem
cu aceeași acțiune: un căscat.
Ipoteza noastră psihologică mai presupune
munca acestor neuroni oglindă.
O vom numi „căscatul empatic”.
Empatia e abilitatea de a înțelege
ceea ce simte altcineva
și a le împărtăși emoțiile,
o abilitate crucială pentru niște animale sociale cum suntem noi.
Recent, cercetătorii neurologi au descoperit
că o subgrupă de neuroni oglindă
ne permite să empatizăm cu sentimentele altora
la un nivel mai profund.
Oamenii de știință au descoperit
acest răspuns empatic la căscat
în timp ce testau prima ipoteză,
tiparul de acțiune fixă.
Acest studiu a fost realizat pentru a arăta
cum câinii manifestă un căscat reflex
la sunetul unui căscat uman.
În timp ce studiul lor a arătat că acest lucru e adevărat,
au mai descoperit ceva interesant.
Câinii căscau mai frecvent la căscaturi familiare,
ca de exemplu al stăpânului,
decât la cele nefamiliare, ale unor străini.
Urmând această direcție de cercetare,
alte studii pe om și primate
au arătat că acest căscat contagios
apare mai frecvent între prieteni decât între străini.
De fapt, căscatul contagios apare
pe la vârsta de patru sau cinci ani,
când copiii dezvoltă abilitatea
de a identifica corect emoțiile celorlalți.
Totuși, în timp ce studiile științifice mai noi
vor să demonstreze că acest căscat contagios
se bazează pe capacitatea de a manifesta empatie,
e nevoie de mai multă cercetare
pentru a clarifica ce anume se întâmplă.
E posibil ca răspunsul să fie într-o altă ipoteză.
Data viitoare când vei căsca,
stai o clipă să vă gândește-te la ce s-a întâmplat.
Vă gândeați la un căscat?
A căscat cineva din apropiere?
Era un străin sau un apropiat?
Cumva caști chiar acum?