Želim da na trenutak
pomislite na učestvovanje u igri Monopola,
osim što u ovoj igri, ta kombinacija
veštine, talenta i sreće
koji vam pomažu da uspete u igrama, kao i u životu,
postaje nebitna,
jer je igra nameštena
i vi imate prednost.
Imate više novca,
više prilika za kretanje po tabli
i više pristupa resursima.
Dok razmišljate o tom iskustvu,
želim da se zapitate,
kako bi to iskustvo kada ste
privilegovani igrač u nameštenoj igri
promenilo način na koji mislite o sebi
i ponašate se prema drugom igraču?
Sproveli smo istraživanje na kampusu univerziteta Berkli
kako bismo ispitali upravo to pitanje.
Doveli smo više od 100 parova
stranaca u laboratoriju
i bacanjem novčića
nasumično odredili da jedan od to dvoje
bude bogati igrač u nameštenoj igri.
Dobili su duplo više novca.
Kada su prošli polje "Start",
dobili su duplo veću platu
i mogli su da bacaju dve kockice umesto jedne,
tako da su mogli mnogo više da se kreću po tabli.
(Smeh)
Tokom 15 minuta,
preko skrivenih kamera smo posmatrali šta se dešavalo.
Danas po prvi put želim
da vam pokažem malo onoga što smo videli.
Oprostićete nam zbog kvaliteta zvuka
u nekim slučajevima, jer su to ipak bile skrivene kamere.
Stoga smo obezbedili titlove.
Bogati igrač: "Koliko imaš novčanica od 500?"
Siromašni: "Samo jednu."
Bogati: "Ozbiljno?" Siromašni: "Da."
Bogati: "Ja imam tri. (Smeje se)
Ne znam zašto su mi dali toliko."
Pol Pif: Okej, igračima je ubrzo postalo jasno
da se nešto dešava.
Jedna osoba očito ima dosta više novca
od druge osobe, a ipak
kako je igra trajala,
videli smo primetne
i dramatične razlike koje su počele da se pojavljuju
između dva igrača.
Bogati igrač
je počeo glasnije da se kreće po tabli,
bukvalno udarajući tablu figurom
dok se kretao.
Kod bogatih igrača bilo je verovatnije da se vide
znaci dominacije,
neverbalni znaci,
pokazivanje moći i slavljenje.
Sa strane smo stavili činiju sa perecama.
Nalazi se u donjem desnom ćošku.
Ovo nam je omogućilo da gledamo ponašanje igrača u vezi s konzumiranjem.
Samo pratimo koliko će pereca učesnici pojesti.
Bogati igrač: "Da li su te perece neki trik?"
Siromašni igrač: "Ne znam."
PP: U redu, nije čudno što su nas ljudi skontali.
Pitaju se šta ta činija pereca
uopšte tu radi.
Jedan se čak pita, kao što ste upravo videli,
da li je ta činija tu kao trik?
Ipak, uprkos tome, moć situacije
se čini kao da neminovno dominira
i bogati igrači počinju da jedu više pereca.
Bogati igrač: "Obožavam perece."
(Smeh)
PP: I kako igra ide dalje,
jedan od zaista zanimljivih i dramatičnih šablona
za koje smo primetili da se javljaju
je taj da bogati igrači zapravo
počinju da budu nekulturniji prema drugoj osobi,
sve manje osetljivi prema patnji
tih jadnih, siromašnih igrača
i sve više i više pokazuju
svoj materijalni uspeh,
sa većom verovatnoćom da pokažu kako im dobro ide.
Bogati igrač: "Imam novca za sve."
Siromašni igrač: "A koliko je to?"
Bogati igrač: "Duguješ mi 24 dolara.
Ubrzo ćeš izgubiti sav svoj novac.
Kupiću to. Imam toliko novca.
Imam toliko novca da mi treba cela večnost."
Bogati igrač 2: "Kupiću celu ovu tablu."
Bogati igrač 3: "Brzo će ti nestati novca.
Sada mi ne možeš skoro ništa."
PP: U redu, evo šta mislim
da je izuzetno zanimljivo,
a to je kada smo na kraju 15 minuta
zamolili igrače da pričaju o svom iskustvu tokom igre.
I kada su bogati igrači pričali
o tome zašto su neminovno pobedili
u ovoj nameštenoj igri Monopola -
(Smeh) -
pričali su o tome šta su uradili
kako bi kupili te različite nekretnine
i zaslužili svoj uspeh u igri
i postali su dosta manje svesni
različitih svojstava situacije,
uključujući bacanje novčića
koje ih je nasumično postavilo
na to privilegovano mesto.
A to je zaista neverovatan uvid
u to kako um daje smisao prednosti.
Ova igra Monopola se može koristiti
kao metafora za razumevanje društva
i njegove hijerarhijske strukture, gde neki ljudi
imaju dosta novca i uticaja,
a dosta ljudi ih nema.
Imaju dosta manje novca i uticaja
i manje pristupa bitnim resursima.
Proteklih sedam godina moje kolege i ja proučavamo
efekte ovakvih hijerarhija.
Kroz desetine istraživanja
i hiljade učesnika širom zemlje pronalazimo
to da kako se nivo nečijeg bogatstva uvećava,
njihove emocije saosećanja i empatije se smanjuju,
a njihov osećaj prava i zasluge
i ideologija sopstvenog interesa rastu.
U istraživanjima smo otkrili da će zapravo
bogatiji pojedinci sa većom verovatnoćom
da opravdavaju pohlepu kao moralno dobru
i težnju ka sopstvenom interesu
kao poželjnu i moralnu.
Danas želim da pričam
o nekim implikacijama ove ideologije sopstvenog interesa,
zašto bismo trebali da brinemo o ovim implikacijama
i završiću s time šta bi moglo da se uradi.
Neka od prvih istraživanja koje smo vršili u ovom području
posmatrala su ponašanja pomaganja,
nešto što socijalni psiholozi nazivaju
prosocijalnim ponašanjem.
Zaista nas je zanimalo ko je više sklon
da ponudi pomoć drugoj osobi,
neko bogat ili neko siromašan.
U jednom od istraživanja, bogati i siromašni
članovi zajednice dolaze u laboratoriju
i svakome damo ekvivalent 10 dolara.
Učesnicima smo rekli da mogu
tih 10 dolara da zadrže za sebe
ili da podele deo tog novca
ako žele, sa nekim strancem
koji je potpuno nepoznat.
Nikada neće sresti tog stranca, niti će stranac sresti njih.
I samo posmatramo koliko ljudi daju.
Pojedinci koji zarađuju 25 000, a ponekad
i manje od 15 000 dolara godišnje,
dali su 44% više svog novca
tom strancu
nego pojedinci koji zarađuju 150 000
ili 200 000 dolara godišnje.
Dali smo ljudima da igraju igre
kako bismo videli ko je skloniji varanju
kako bi uvećao šanse za dobitak.
U jednoj od igara, zapravo smo namestili kompjuter
kako bi određeni broj na kockicama
bio nemoguć.
U ovoj igri niste mogli da dobijete više od 12,
a ipak, što ste bogatiji,
veće su šanse da ćete varati u ovoj igri
kako biste stekli šansu za novčanu nagradu od 50 dolara,
ponekad čak 3 do 4 puta veće šanse.
Izveli smo drugo istraživanje gde smo posmatrali
da li bi ljudi bili skloni da uzmu slatkiše
iz tegle sa slatkišima na kojoj je jasno naznačeno
da su slatkiši za decu -
(Smeh) -
sa učesnicima - ne šalim se.
Znam da zvuči kao da se šalim.
Izričito smo rekli učesnicima
da je ta tegla sa slatkišima za decu koja učestvuju
u razvojnoj laboratoriji u blizini.
Ona su u istraživanju. Ovo je za njih.
I samo smo posmatrali koliko slatkiša su učesnici uzimali.
Učesnici koji su se osećali bogatim
uzimali su duplo više slatkiša
od učesnika koji su se osećali siromašno.
Čak smo proučavali automobile,
i to ne bilo koje automobile,
nego da li su vozači određenih vrsta automobila
manje ili više skloni da krše zakon.
U jednom od ovih istraživanja posmatrali smo
da li će vozači stati pešaku
kojeg smo postavili da čeka da pređe na pešačkom prelazu.
U Kaliforniji, kao što znate,
jer sam siguran da svi ovo radimo,
po zakonu mora da se stane pešaku koji čeka da pređe ulicu.
Evo primera kako smo to uradili.
Na levoj strani je naš saradnik
koji se pretvara da je pešak.
Kako prilazi, crveni kamionet se uspešno zaustavlja.
U tipičnom kalifornijskom stilu, pretiče ga autobus
koji zamalo pregazi našeg pešaka.
(Smeh)
Evo primera skupljeg automobila,
Prijusa, koji prolazi,
i BMW koji radi isto.
Uradili smo ovo za stotine vozila
kroz nekoliko dana,
samo prateći ko staje a ko ne.
Otkrili smo da kako se skupoća
automobila povećava,
povećava se i sklonost vozača
da prekrši zakon.
Nijedan od automobila
u najjeftinijoj kategoriji
nije prekršio zakon.
Blizu 50% automobila
u našoj najskupljoj kategoriji
prekršilo je zakon.
Sprovodili smo druga istraživanja gde smo otkrli da su
bogatiji pojedinci skloniji da lažu u pregovorima,
da podržavaju neetičko ponašanje na poslu
poput krađe gotovine iz kase,
uzimanja mita, laganja mušterija.
Ne želim da sugerišem
da samo bogati ljudi
pokazuju ove šablone ponašanja.
Uopšte ne. Zapravo mislim da se svi mi
u našim svakodnevnim životima
borimo sa ovim motivacijama koje se međusobno bore,
kada i da li da svoj interes stavimo
iznad interesa drugih ljudi.
I to je razumljivo,
jer je američki san ideja
gde svako ima jednake prilike
da uspe i prosperira,
dok god se posvetimo tome i naporno radimo,
a deo toga podrazumeva da ponekad
morate da stavite sopstveni interes
iznad interesa i dobrostanja ljudi iz vaše okoline.
Ali pronalazimo da
što ste bogatiji, to ste i skloniji
da jurite za vizijom ličnog uspeha,
dostignuća i ostvarivanja,
na štetu ljudi u vašoj okolini.
Ovde sam za vas prikazao prosečne prihode po domaćinstvu
za svaku petinu i za 5% vrha populacije
kroz proteklih 20 godina.
1993. razlika između drugačijih
petina populacije što se tiče primanja
bila je prilično ozbiljna.
Nije teško da se vidi da razlike postoje.
Ali kroz proteklih 20 godina ta značajna razlika
je postala jedinstveni veliki kanjon
između onih na vrhu i svih ostalih.
Zapravo, 20% vrha populacije
poseduje skoro 90% ukupnog bogatstva u ovoj zemlji.
Na neviđenom smo nivou
ekonomske nejednakosti.
To znači da bogatstvo ne samo da postaje
sve više koncentrisano u rukama odabranih pojedinaca,
nego da američki san postaje
sve više nedostižan
za sve veću većinu ljudi.
A ako je situacija takva, kao što smo otkrili,
da što ste bogatiji,
imate veći osećaj prava na to bogatstvo
i skloniji ste da svoj interes činite prioritetom,
iznad interesa drugih ljudi,
i da ste voljni da radite stvari kako biste služili tom interesu,
onda nema razloga da mislimo
da će se ti šabloni promeniti.
Zapravo postoje osnovani razlozi da mislimo
da će se oni samo pogoršati
i tako bi to izgledalo kada bi stvari samo ostale iste,
istom linearnom stopom, tokom narednih 20 godina.
Ekonomska nejednakost
je nešto što bi trebalo sve da nas brine,
ne samo zbog onih na dnu
društvene hijerarhije,
već zato što pojedinci i grupe
sa dosta ekonomske nejednakosti žive lošije,
i to ne samo oni na dnu, već svako.
Postoji dosta ubedljivih istraživanja
iz vrhunskih laboratorija širom sveta
koja pokazuju niz stvari
koje su potkopane
kako se pogoršava ekonomska nejednakost.
Društvena mobilnost, stvari do kojih nam je stalo,
fizičko zdravlje, društveno poverenje,
sve se smanjuje kako raste nejednakost.
Slično tome, negativne stvari
u društvenim skupovima i društvima,
poput gojaznosti i nasilja,
zatvorske i drugih kazni,
pogoršavaju se kako raste ekonomska nejednakost.
Još jednom, ovo su ishodi koje će iskusiti ne samo
nekoliko ljudi, nego koji rezonuju
kroz sve slojeve društva.
Čak i oni na vrhu doživljavaju ove ishode.
Šta da radimo?
Ovaj slap ubitačnih negativnih efekata
koji se sami nastavljaju
se možda čini kao nešto što se otrglo kontroli
i kao da ne postoji ništa što možemo da uradimo,
svakako ništa kao pojedinci.
Zapravo, u svom istraživanju
u laboratoriji pronašli smo
da male psihološke intervencije,
male promene u ljudskim vrednostima
malo guranje u određenom pravcu,
mogu da vrate nivo egalitarizma i saosećanja.
Na primer, podsećanje ljudi
na prednosti saradnje,
prednosti zajednice,
prouzrokuju da bogatiji pojedinci budu jednako darežljivi
kao siromašni.
U jednom istraživanju ljudima smo dali da pogledaju kratak snimak
od samo 46 sekundi, o siromaštvu u detinjstvu
koji je služio kao podsetnik o potrebama drugih
u svetu oko njih
i nakon gledanja toga,
pogledali smo koliko su ljudi bili voljni
da ponude svoje vreme strancu
ispred njih u laboratoriji koji je bio u nevolji.
Sat vremena nakon gledanja ovog snimka,
bogati ljudi postali su jednako darežljivi
što se tiče vremena uloženog da pomognu ovoj osobi,
strancu, kao neko siromašan,
sugerišući da ove razlike nisu
urođene ili kategorične,
nego prilagodljive
blagim promenama u ljudskim vrednostima,
malom guranju ka saosećanju,
i gurkanju ka empatiji.
A izvan zidova naše laboratorije,
počinjemo da primećujemo znakove promene u društvu.
Bil Gejts, jedan od najbogatijih pojedinaca u našoj zemlji,
u svom govoru za početak godine na Harvardu,
pričao je o problemu sa kojim se suočava društvo,
gde je nejednakost najveći izazov
i pričao je o tome šta mora da se uradi kako bi se borili protiv ovoga,
rekavši: "Najveći uspesi čovečanstva
nisu u otkrićima,
već u tome kako se ta otkrića koriste
da bi se smanjila nejednakost."
A tu je i Zavet davanja,
gde više od 100 najbogatijih pojedinaca
u našoj zemlji
zaveštava pola svog bogatstva u dobrotvorne svrhe.
A nastaju i brojni
ključni pokreti,
poput "Mi smo jedan procenat",
"Generacija resursa"
i "Bogatstvo za opšte dobro",
gde oni najprivilegovaniji
članovi populacije,
članovi jednog procenta i drugi,
ljudi koji su bogati
koriste svoje ekonomske resurse,
odrasli i mladi, to je za mene najimpresivnije,
koriste svoje privilegije
svoje ekonomske resurse,
da bi se borili protiv nejednakosti
podržavajući društvene politike,
promene u društvenim vrednostima
i promene u ponašanju ljudi
koje rade protiv njihovog ekonomskog interesa
ali koje možda na kraju uspeju da vrate američki san.
Hvala vam.
(Aplauz)