Azt szeretném, ha egy pillanatra
azt képzelnék, hogy Monopoly-t játszanak,
de most kivételesen az ügyesség, tehetség
és szerencse kombinációja,
ami egyébként sikeressé tesz minket a játékban
és az életben egyaránt, most nem számít.
Ugyanis a játékot manipulálták,
és Önöknél van a versenyelőny.
Több pénzük van, mint a többieknek,
több lehetőségük lépni,
és több erőforráshoz van hozzáférésük.
Ahogy erre az élményre gondolnak,
tegyék fel a kérdést magukban:
az érzés, hogy Önöké a kiváltságos szerep
egy manipulált játékban,
hogyan változtatja meg az önképüket,
illetve a nézeteiket a másik játékosról?
Végeztünk egy kutatást a U.C. Berkeley Egyetemen
pontosan ezt a kérdést kutatva.
Behívtunk több mint 100 pár idegent
a laboratóriumunkba,
és pénzfeldobással eldöntöttük,
hogy ki legyen a kettő közül
a gazdag játékos egy manipulált játékban.
Kétszer több pénzt kaptak,
mikor áthaladtak a Starton
a fizetés kétszeresét gyűjtötték be,
és mindig kétszer dobhattak egy helyett,
szóval sokkal többször körbejárhatták a táblát.
(Nevetés)
És 15 percen át
figyeltük őket rejtett kamerán, hogy mi is történik velük.
És ma első alkalommal szeretnék
mutatni egy keveset abból, amit mi láttunk.
Előre is elnézést kérek a hang minőségéért,
mint említettem, ezeket rejtett kamerákkal vettük fel.
Ezért feliratoztuk a videót.
Gazdag játékos: Hány 500-asod van?
Szegény játékos: Csak egy.
Gazdag játékos: Komolyan? Szegény játékos: Igen.
Gazdag játékos: Nekem van három. (Nevet)
Nem tudom, miért adtak nekem olyan sokat.
Paul Piff: Nos, hamar rájöttek a játékosok, hogy
valami furcsa történik.
Egyik személynek egyértelműen jóval több pénze van
mint a másiknak, és mégis,
ahogy a játék kezdett kibontakozni,
jelentős különbségeket vettünk észre
és drámai eltérések alakultak ki
a két játékos között.
A gazdag játékos
egyre hangosabban játszott,
szó szerint csattogtatta a táblát a bábujával
ahogyan haladt vele.
Jellemzőbbek voltak a dominancia jelei
és nonverbális jelek váltak megfigyelhetővé,
erő fitogtatás
és az ünneplés a gazdag játékosok között.
Elhelyeztünk egy tál sósperecet a közelükben.
a jobb felső sarokban látható,
ezzel tettük lehetővé a játékosok fogyasztási viselkedésének megfigyelését.
Egyszerűen számoltuk, hány sósperecet ettek a résztvevők.
Gazdag játékos: Azok a perecek valami trükk jele?
Szegény játékos: Nem tudom.
Oké, így nem érhet meglepetés, figyelnek minket.
Csodálkoznak, hogy mit keres ott
az a tál perec.
Egyikük épp megkérdezi, ahogyan azt láthatják is,
hogy valami trükk ott az a tál perec?
És mégis, annak ellenére, a helyzet ereje
elkerülhetetlenül eluralkodik rajtuk,
és a gazdag játékosok több perecet kezdtek el enni.
Gazdag játékos: Imádom a perecet.
(Nevetés)
PP.: És ahogyan a játék folytatódott,
egyike a legérdekesebb és
legdrámaibb mintáknak, amit megfigyeltünk az volt,
hogy a gazdag játékosok igazából
elkezdtek gorombán viselkedni a másik személlyel.
Egyre kevésbé érdekelte őket
a szegény, tehetelen játékosok helyzete,
és egyre inkább kimutatták
anyagi sikereiket,
egyre inkább kifejezték, hogy milyen jól megy nekik.
Gazdag játékos: Mindenre van pénzem.
Szegény játékos: Mennyibe kerül?
Gazdag játékos: Jössz nekem 24 dollárral.
Hamarosan elveszíted minden pénzed.
Én megveszem. Rengeteg pénzem van.
Annyi pénzem van, hogy örökre elég lesz.
Gazdag játékos 2: Megveszem ezt az egész táblát.
Gazdag játékos 3: Hamarosan elfogy a pénzed.
Eléggé sérthetetlen vagyok jelen pillanatban.
Előadó: Rendben. Ami szerintem
nagyon-nagyon érdekes, az az,
hogy a 15 perc leteltével
megkértük a játékosokat, hogy beszéljenek a játékhoz fűződő élményeikről.
És mikor a gazdag játékosok arról beszéltek,
hogy miért nyertek ők elkerülhetetlenül
ebben a manipulált Monopoly játékban --
(Nevetés) --
beszéltek arról, hogy mit tettek
hogy megvásárolják azokat a mezőket
és hogy elérjék a sikereiket a játék során,
és jóval közömbösebbé váltak
a helyzet többi részletét illetően,
beleértve a pénzfeldobást is,
amely révén véletlenszerűen
kiváltságos helyzetbe kerültek.
És ez egy hihetetlen betekintés abba,
ahogyan az agy feldolgozza az előnyhelyzetet.
Na most, ez a fajta Monopoly játék
metaforaként használható a társadalom
és annak hierarchikus felépítésének megértésére,
ahol néhány embernek nagy vagyona és státusza van,
és sokaknak pedig nincs.
Nekik jóval kisebb a vagyonuk, alacsonyabb státuszúak
és nehezebben jutnak hozzá az értékes forrásokhoz.
És amivel mi foglalkoztunk a társaimmal az utóbbi hét évben az,
hogy ezeknek a hierarchiáknak a hatását vizsgáltuk.
Amit megfigyeltünk tanulmányok sokaságából
több ezer résztvevővel az egész országban az,
hogy ahogyan gyarapszik egy személy vagyona,
úgy csökken a részvét és empátia érzése bennük,
és a jogosultság, a megérdemeltség
és az önérdekeltség ideája növekszik.
A felméréseink kimutatták, hogy
a tehetősebb egyének hajlamosabbak
morálisan megokolni a kapzsiságot,
és hogy az önérdek előtérbe helyezése
kedvező és erkölcsös.
Na most, amiről szeretnék ma beszéni,
az az önérdek ideológiájának következményei.
Beszélek arról, miért kell érdekeljen ez a dolog minket is,
és végül, hogy mit tehetünk.
Néhány ezzel kapcsolatos tanulmányunk
a segítségnyújtó viselkedést vizsgálta,
amit a szociál-pszichológusok
proszociális viselkedésnek neveznek.
Igazán kiváncsiak voltunk, hogy ki az, aki
leginkább hajlandó a másik személy segítségére lenni.
Az, aki gazdag, vagy az aki szegény?
A kutatások egyike során a közösség gazdag
és szegény tagjait hívtuk be a laboratóriumunkba
és adtunk mindegyiküknek egyenlően 10 dollárt.
Azt mondtuk a résztvevőknek,
hogy megtarthatják ezt a tíz dollárt,
vagy megoszthatják,
ha akarják, egy idegennel,
aki teljesen ismeretlen számukra.
Soha nem fognak találkozni az idegennel, és az sem fog ővelük.
És mi figyeltük, hogy ki mennyit adott.
Azok, akik 25 000-t kerestek évente,
sőt néha csak 15 000 dollárt,
44 százalékkal többet adtak a pénzükből
az idegennek,
mint azok, akik 150 000
vagy akár 200 000 dollárt keresnek.
Rávettük az embereket, hogy játszanak,
hogy láthassuk, ki hajlamosabb a csalásra,
csak azért, hogy növelhesse a nyerési esélyeit.
Az egyik játékban manipuláltuk a számítógépet,
hogy lehetetlen legyen egy bizonyos érték fölött
dobni kockával.
Nem kaphattak 12-nél többet ebben a játékban,
és mégis, minél gazdagabbak voltak,
úgy nőtt az esélye, hogy csaltak is,
hogy kreditet kapjanak egy 50 dolláros díjért.
Néha háromszorszor-négyszer is meghaladta.
Egy másik tanulmányunkban azt figyeltük,
hogy az emberek hajlamosak-e cukorkát venni,
egy olyan üvegből, amelyre ráírtuk,
hogy azon gyerekek számára van fenntartva --
(Nevetés) --
akik részt vesznek egy munkánkban -- Nem viccelek.
Tudom, úgy hangzik, mintha viccet csinálnék ebből.
Kifejezetten elmondtuk a résztvevőknek,
hogy ez az üveg cukorka a gyerekek számára van,
akik részt vesznek egy kutatásban a közeli fejlesztési laborban.
Kutatásban vesznek részt. Ez nekik van.
És figyeltük, hogy mennyi cukorkát vesznek el a résztvevők.
Azok, akik gazdagnak érezték magukat,
kétszer annyit vettek, mint
a szegény résztvevők.
Megfigyeltünk autókat is,
nem akármilyen autókat, hanem,
hogy különböző autók sofőrjei
mennyire hajlamosak a törvénysértésre.
Ezen tanulmányok egyikében azt figyeltük,
hogy megállnak-e a sofőrök annak a gyalogosnak,
akit mi küldtünk az átkelőhöz, vagy nem.
Nos, Kaliforniában, ahogyan mindannyian tudják,
mert biztos vagyok benne, hogy mind így teszünk,
az a törvény, hogy az átjárónál várakozó gyalogos számára meg kell állni és átengedni őt.
Nos, itt van egy példa, hogy csináltuk.
Bal oldalról az a személy, velünk dolgozott,
átkelő gyalogosnak adta ki magát.
Közeledik, mikor a vörös autó megáll.
Tipikusan kaliforniai divat szerint, egy autóbusz
megelőzi, majdnem elütve így a gyalogost.
(Nevetés)
És most itt egy példa egy drágább autóra,
egy Prius, amint áthajt,
és egy BMW, ugyanúgy.
Nos, mi néhány napig figyeltük
autók százait,
követve, hogy ki áll meg, és ki nem.
Amit észrevettünk, hogy ahogyan
egy autó értéke nőtt,
úgy nőtt a sofőrök hajlama is arra,
hogy megszegjék a törvényt.
Azon a járművek, amelyek
a legkevésbé értékes kategóriába tartoznak,
egyike sem közlekedett szabálytalanul.
Az általunk megfigyelt,
legdrágább autók közel 50 százaléka
szabálytalanul közlekedett.
Más kutatásokban azt figyeltük meg,
hogy a gazdagabbak hajlamosabbak hazudni tárgyalás közben,
hajlamosabbak támogatni az etikátlan viselkedést munkahelyen,
mint lopni a kasszából,
megvesztegetést elfogadni, hazudni a klienseknek.
És most nem azt akarom sugallni,
hogy csakis a gazdag emberekre
jellemző az ilyenfajta viselkedés.
Egyáltalán nem erről van szó. Sőt, azt gondolom,
a mindennapos életünkben mindannyian
folyamatosan ezekkel a versengő impulzusokkal küzdünk.
Az olyanokkal, mikor a saját érdekeinket
a mások érdekei elé helyezzük.
És ez érthető, mert
az amerikai álom egy olyan idea,
amely szerint mindannyiunknak egyenlő esélye van,
hogy sikeresek és dazgadok legyünk
amíg keményen dolgozunk,
és egy része azt is jelenti, hogy néha
a saját érdekeidet a körülötted lévők
érdekei és jóléte fölé kell helyezned.
De a mi megállapításunk, hogy
minél gazdagabb vagy,
annál inkább hajszolod egy személyes siker,
a teljesítmény és eredmény vízióját,
a körülötted lévők kárára.
Itt ábrázoltam a háztartások átlagos jövedelmét
a népesség minden ötödében és a felső 5%-ban
az elmúlt 20 évben.
1993-ban, a jövedelmi különbségek
a népesség ötödei között
elég szörnyűek.
Nem nehéz észrevenni, hogy különbségek vannak.
De az utóbbi 20 évben ezen különbségek
egyfajta Grand Canyonná nőttek,
a lista élén lévők is a többiek között.
Valójában a népesség felső 20%-a birtokolja
az országos jövedelem majdnem 90%-át.
A gazdasági egyenlőtlenség
sohasem látott méreteket öltött.
Ami nem csak azt jelenti, hogy a vagyonunk
egy kiválasztott csoport kezébe kerül,
hanem azt is, hogy az amerikai álom
egyre inkább elérhetetlenebbé válik
legtöbbünk számára.
És ha ez így van, és azt tapasztaljuk,
hogy ha minél gazdagabbak vagyunk,
annál inkább jogosultnak érezzük magunkat a vagyonunkra,
és annál inkább előtérbe helyezzük saját érdekeinket
a másokéval szemben,
és képesek leszünk bármit megtenni, hogy megvédjük effajta önérdekeinket,
akkor nincs is más kilátás arra,
hogy ezek a dolgok megváltozhatnának.
Valójában minden arra ad okot,
hogy arra gondoljunk, hogy csak rosszabb lesz,
és ez fog bekövetkezni, ha az elkövetkező 20 évben
ugyanebben a lineáris irányban haladunk.
A gazdasági egyenlőtlenség egy olyan probléma,
ami miatt igazán aggódnunk kell,
és nem csak azok miatt, akik
a társadalmi hierarchia alján vannak.
Hanem azért, mert az egyének az olyan csoportokban,
ahol jelentősek a gazdasági egyenlőtlenségek, rosszabbul teljesítenek,
nemcsak az alul lévők, hanem mindenki.
Sok igazán meggyőző kutatás,
amelyek a világ legnevesebb kutatócsoportjaitól származnak,
kimutatta, hogy rengeteg dolog
rosszabbodik,
ahogy nő a gazdasági egyenlőtlenség.
Szociális mozgás, azok a dolgok, amivel igazán törődünk,
fizikai egészség, a társadalmi bizalom,
mind-mind megromlanak, ahogyan az egyenlőtlenség nő.
Hasonlóképpen a negatívumok
az emberi közösségekben és társadalmakban
-- mint az elhízás, erőszak,
bebörtönzések, büntetések --
csak súlyosbodnak, ahogyan a gazdasági egyenlőtlenség növekszik.
És amint már mondtam, ezek az eredmények
nem csak egy kis rétegre jellemzőek,
hanem a társadalom egészére.
Még a felső pozicióban lévő emberek is megtapasztalják.
Szóval mit tegyünk?
A veszélyes negatív hatások
önfenntartó zuhataga úgy tűnhet,
hogy kezd kicsúszni a kezeink közül,
és nincs mit tegyünk ez ellen,
vagyis amit egyénileg tehetnénk.
Valójában, a laboratóriumi
kutatásaink során azt találtuk,
hogy apró pszichológiai beavatkozások,
apró kis értékrend-változtatások,
és kis lökések egy bizonyos irányba
visszaállíhatják az egyenlőség és empátia szintjeit.
Például az, hogy emlékeztettük az embereket
az együttműködés hasznosságára,
vagy a közösség előnyeire,
azt eredményezte, hogy a gazdagabbak éppolyan
egalitáriánusok legyenek, mint a szegények.
Az egyik kutatásunkban az emberek egy rövid videót néztek meg,
csak 46 másodperc volt, a gyerekkori szegénységről,
amely a körülöttünk élők szükségleteinek
a szemléltetésére szolgált,
és miután megnézték,
megnéztük, mennyire voltak hajlamosak
a saját idejüket egy idegen megsegítésével tölteni,
amit egy bajban lévő személy jelentett a laborban.
Miután megnézték ezt a videót, egy órán belül,
a gazdag emberek ugyanolyan nagylelkűen
áldoztak az idejükből, azért hogy segíthessenek valakin,
egy idegen személyen, mint a szegényebbek,
sugallva ezzel azt, hogy ezek a különbségek,
nem ösztönösek vagy kategorikusak,
hanem nagyon érzékenyek
apró változásokra az emberek értékeiben,
és reagálnak a részvét és empátia
apró lökéseire.
És a laboratóriumunk falain túl is
már látunk a társadalom változására utaló apró jeleket.
Bill Gates, nemzetünk egyik leggazdagabb embere,
a Harvard egyetem évnyitó beszédében,
a társadalmat érintő problémáról beszélt,
az egyenlőtlenségről mint a legijesztőbb kihívásról,
és beszélt arról, hogyan kell megküzdenünk vele,
mondván: Az emberiség legnagyobb előrelépései
nem a felfedezésekben rejlenek,
hanem abban, hogy a felfedezések
hogyan csökkentik az egyenlőtlenséget."
És ott van a Giving Pledge kampány,
amelyben több mint százan
nemzetünk legtehetősebb emberi közül
vagyonuk felét jótékony célokra ajánlják fel.
És alulról szerveződő
mozgalmak tucatjai jelentek meg,
mint a We are the One Percent,
a Resource Generation
vagy a Wealth for Common Good,
amelyek keretén belül a népesség
legkiváltságosabb tagjai
a One Percent tagjai meg mások,
azok az emberek, akik gazdagok,
a saját forrásaikat felhasználva,
-- idősek és fiatalok egyaránt, ez ami a legmeglepőbb számomra --
kihasználva saját kiváltságaikat,
saját gazdasági erőforásaikat,
küzdenek az egyenlőtlenség ellen,
közbenjárva a szociális intézkedésekért,
a társadalmi értékek változtatásáért,
és az emberek viselkedésének megváltoztatásáért,
ami mind az ők gazdasági érdekeik ellen történik,
viszont végsősoron helyreállíthatja az amerikai álmot.
Köszönöm.
(Taps)