A bizalomról fogok beszélni,
és fölidézem,
mik a bizalomról alkotott, közkeletű vélemények.
Ezek már annyira elcsépeltek,
hogy társadalmunkban közhellyé váltak.
A következő háromra gondolok.
Az első egy nagyon elterjedt állítás:
a bizalom zuhanásszerűen csökken.
A második egy cél: több bizalomra van szükség.
A harmadik egy feladat: helyre kell állítanunk a bizalmat.
Azt gondolom, mind az állítás, mind a cél és mind a feladat
egyaránt téves.
Ma egy más történetet mondok el
az állításról, a célról és a feladatról,
ami szerintem jobban rávilágít a tárgyra.
Először az állítás: Miért a vélemény, hogy csökkent a bizalom?
Ha csak a saját tapasztalatomra hagyatkozom,
sem tudom a választ.
Hajlamos vagyok arra gondolni, hogy talán csökkent
bizonyos tevékenységek vagy intézmények esetében,
de talán megnőtt mások esetében.
Nem látom át a helyzetet.
Persze megnézhetem a közvélemény-kutatásokat,
és azok a kutatások állítólag
a forrásai a vélekedésnek, miszerint csökkent a bizalom.
Amikor hosszabb távú közvélemény-kutatásokat elemzünk,
akkor erre nincs sok bizonyíték.
Vagyis, akikben 20 éve sem bíztak,
főleg újságírókban és politikusokban,
azokban most se bíznak.
Viszont, akikben 20 éve erősen bíztak,
azokban most is nagyon bíznak: bírákban, ápolónőkben.
A többiek a skála két vége közt vannak,
és az átlagember
szinte pontosan középen van.
De ez elég jó bizonyítéknak?
A közvélemény-kutatások természetesen véleményeket rögzítenek.
Mi mást rögzíthetnének?
Rögzítik az emberek általános beállítottságát,
ahogy és amit a föltett kérdésekre válaszolnak.
"Bízik a politikusokban?", "Bízik a tanárokban?"
Ha most valaki ezt kérdezné: "Megbízik a zöldségesekben?"
"Megbízik a halas kofákban?"
"Megbízik az iskolai tanítókban?",
valószínűleg visszakérdeznének: "Milyen szempontból?"
Észszerű válasz lenne.
Miután megértették a választ, ezt mondanák:
"Nos, egyesekben megbízom, másokban nem."
Teljesen észszerű válasz.
Röviden szólva, a valóságban
különbözőképpen szavazunk bizalmat valakinek.
Nem föltételezzük, hogy a bizalom szintje,
amelyet valamely hivatalos személy,
tisztviselő vagy egyén iránt táplálunk,
minden esetben azonos lesz.
Mondhatom, hogy kifejezetten megbízom
iskolai tanító ismerősömben,
hogy olvasásra tanítsa az előkészítő osztályba járókat,
de azt már nem bízom rá, hogy ő vezesse az iskolabuszt.
Lehet, hogy tudom: nem vezet jól.
Rábízhatom locsi-fecsi barátomra,
hogy tartsa fönn a társalgást,
de titkot aligha bíznék rá.
Egyszerű.
Ha mindennapi életünkben elfogadjuk,
hogy bizalom és bizalom között különbség van,
vajon miért vágjuk sutba e tudásunkat,
ha a bizalomról elvontabban gondolkodunk?
Szerintem nem érdemes a bizalommal kapcsolatos
közvélemény-kutatásokra támaszkodni,
mert figyelmen kívül hagyják
a bizalom jó megítélését.
Másodszor, mi a cél?
A cél a nagyobb bizalom.
Őszintén szólva, ez ostoba cél.
Nem ezt tűzném ki célul.
Célom a nagyobb bizalom a bizalomra méltóban,
de semmi abban, aki nem méltó rá.
Ezért célul tűzöm ki, hogy ne bízzam a méltatlanban.
Akik pl. a hírhedt Madoffra bízták megtakarításaikat,
az pedig nevéhez méltón lelépett velük
["made off" – "odébbállt, lelépett"],
csak arra gondolhatok:
túltengett a bizalom.
A több bizalom életünkben nem intelligens cél.
Intelligensen beléhelyezett és intelligensen megtagadott bizalom
az helyes cél.
Megfogalmazhatjuk: igen,
ez azt jelenti, hogy a legfontosabb
nem a bizalom, hanem a megbízhatóság.
Meg kell ítélni, hogy az illető
bizonyos szempontból megbízható-e.
A megítélés kérdése három tényező vizsgálatát igényli.
Mértékadó? Becsületes? Megbízható?
Ha az illető mértékadónak,
tekinthető lényeges dolgokban
és megbízható és becsületes,
jó okunk van rá, hogy bízzunk benne,
mert megbízható.
De ha megbízhatatlan, akkor nem.
Vannak mértékadó és becsületes barátaim,
de levélföladást nem bíznék rájuk,
mert feledékenyek.
Vannak magabiztos barátaim,
bizonyos dolgokat meg tudnak tenni,
de tudatában vagyok, hogy magabiztosságukat túlértékelik.
Örömmel közlöm, hogy nincs sok mértékadó
és megbízható, de a végletekig becstelen barátom.
(Nevetés)
Ha mégis, még nem jöttem rá.
De ezt keressük:
először a megbízhatóság, aztán a bizalom.
A bizalom a következmény.
A megbízhatóságot minősítenünk kell.
Ez persze nem könnyű.
Az utóbbi pár évtized során igyekszünk minden intézményre,
szakemberre és hivatalnokra stb.
felelősségre vonhatósági rendszert kidolgozni,
amely megkönnyíti megbízhatóságuk minősítését.
Sok rendszer ellentétes hatású.
Nem úgy működnek, ahogy kellene.
Emlékszem, egy bába megjegyezte nekem:
"Tudja, a baj az, hogy tovább tart az aktagyártás,
mint világra segíteni a babát."
Az egész közéletben, hivatali életünkben
föllelhető a baj,
hogy a felelősségre vonhatósági rendszer,
amin a megbízhatóság garantálása
és a megbízhatóság bizonyossága értendő,
pont fordítva működik.
Föltartja a bonyolult feladatokat ellátókat,
pl. bábákat a munkájukban,
mert űrlapok kipipálásával kell vesztegetniük idejüket.
Mindenki sorolhatna ezekre példát.
Még mindig a célról.
Azt hiszem, a cél a nagyobb megbízhatóság,
és merőben más,
ha bizalomra méltónak akarunk látszani,
és másokkal ezt igyekszünk közölni,
és amikor minősíteni szeretnénk,
hogy mások, pl. hivatalnokok vagy politikusok megbízhatók-e.
Nem könnyű. Ez a megítélés.
Az egyszerű reagálás, attitűd itt nem vezet célra.
A harmadik: a feladat.
Ha a bizalom helyreállítását tartjuk feladatunknak,
annak ellenkező a hatása.
Azt a látszatot kelti, hogy ön és én helyre akarjuk állítani a bizalmat.
Önmagunkra vonatkozólag megtehetjük.
Egy kissé helyreállíthatjuk a megbízhatóságunkat.
Javíthatjuk két egyén egymás iránti bizalmát.
De a bizalom más,
mert a másik ember ítél bizalmat.
Azt nem tudjuk helyreállítani magunk iránt, amit mások állítanak helyre.
Alapot kell szolgáltatnunk nekik,
hogy bizalmat szavazzanak nekünk.
Bizalomkeltőknek kell lennünk.
Ez attól van, mert nem lehet
mindig mindenkit becsapni – általában.
De hasznos bizonyítékot kell szolgáltatnunk,
hogy bizalomra érdemesek vagyunk.
Mi ennek a módja?
Egyszerű emberek, hivatalnokok, intézmények nap mint nap
mindenütt nagyon hatékonyan
ezt teszik.
Hadd mondjak egy egyszerű kereskedelmi példát.
A bolt, ahol zoknijaimat szoktam vásárolni,
minden további nélkül visszaveszi őket.
Visszaveszik, s visszakapom a pénzem,
vagy a zoknit a kívánt színűre cserélik.
Nagyszerű. Bízom bennük,
mert nekem kiszolgáltatott helyzetbe hozták magukat.
Ez fontos tanulság.
Ha kiszolgáltatjuk magunkat a másik félnek, az jól bizonyítja,
hagy méltók vagyunk a bizalomra,
és lehet adni a szavunkra.
Végül, amit célul tűzünk ki,
azt nem nehéz fölismerni.
Az a viszony, amelyben az emberek bizalomkeltők,
meg tudják ítélni, mikor és hogyan méltó
a másik ember a bizalomra.
Ebből a tanulság,
hogy sokkal kevesebbet kell törődnünk a bizalommal,
akárcsak a bizalomra vonatkozó attitűddel,
amelyet a fölmérések jól vagy hibásan mutatnak ki.
Azzal törődjünk többet, hogy méltók legyünk a bizalomra,
s hogyan szolgáltassunk rá hasznos bizonyítékot,
hogy bizalomra érdemesek vagyunk.
Köszi.
(Taps)