Az emberi lehetőségek fejlődéséről fogok beszélni,
és talán a fejlődés leghatékonyabb modern történetével kezdem.
Sokan talán már hallottak a tízezer órás szabályról.
Talán életüket is annak alapján alakítják.
Az alapja a gondolat, hogy ha nagyszerűek akarunk lenni bármiben,
ahhoz 10 000 óra célirányos gyakorlás kell,
úgyhogy jobb minél korábban kezdeni.
A történet reklámarca Tiger Woods.
Állítólag hét hónapos korában apja golfütőt adott neki.
10 hónaposan kezdte utánozni apja lengő ütését.
Kétévesen az országos tévében látható – megnézhetik a YouTube-on.
Előreugrunk 21 éves korába:
ő a világ legjobb golfjátékosa.
Ez a 10 000 órás sztori lényege.
Számos népszerű könyvben szerepel
a három Polgár nővér története is.
Apjuk eldöntötte, hogy már apró koruktól
szakszerűen tanítja meg őket sakkozni.
Be akarta bizonyítani,
hogy rendszeres gyakorlással
bármely gyerek bármiben zsenivé válhat.
Tényleg, mindhárom lánya
nemzetközi sakknagymester lett.
Amikor a Sports Illustrated lap tudományos írója lettem,
furdalt a kíváncsiság.
Ha a 10 000 órás szabály helytálló,
akkor az elit sportolók előnyét látnánk
az ún. célirányos gyakorlást követően.
Ez edzés, hibajavító célirányos gyakorlás,
nem csak játszadozás.
Amikor tudósok elit sportolókat tanulmányoznak,
kiderül, hogy idejük zömét célirányos gyakorlással töltik.
Ez nem meglepő.
Mikor végigkövetik sportolók fejlődését,
a séma így néz ki:
a leendő elit sportolók eleinte kevesebb időt töltenek
majdani sportágukban célirányos gyakorlással.
Amit tesznek, azt a tudósok "kóstolgatási időszaknak" hívják.
Változatos testmozgásokat próbálgatnak,
széles körű, általános készségekre tesznek szert,
kitapasztalják érdeklődésüket és képességeiket,
és későbbre halasztják a szakosodást kortársaiknál, akik lenn megrekednek.
Ekkor azt mondtam:
"De hát ez nincs összhangban a 10 000 órás szabállyal!"
Eltűnődtem más területeken,
melyeket kötelező korai szakosodással kötünk össze,
pl. a zenén.
Kiderül, hogy a séma gyakran hasonló.
Ez az egyik világszínvonalú zeneakadémia kutatása.
Rá szeretném irányítani figyelmüket,
hogy a kivételes zenészek nem gyakorolnak többet célirányosan,
mint az átlagosak;
majd csak a harmadik hangszerüktől kezdve.
Nekik is van kóstolgatási időszakuk,
még a híres csodagyerekeknek is,
mint pl. Yo-Yo Ma.
Volt kóstolgatási időszaka,
de gyorsabban eltelt, mint a legtöbb zenésznél.
A kutatást mégis majdnem teljesen figyelmen kívül hagyták,
de sokkal hatásosabb
a Tigrisanya harci dala c. könyv első oldala,
ahol a szerző fölidézi, ahogy lányát rávette a hegedülésre.
E részt később senki sem említi a könyvben,
mikor lánya a szemébe vágja: "Te akartad, nem én",
és abbahagyja a hegedűt.
Miután fölismertem a meglepő sémákat a sportban és a zenében,
elgondolkoztam a területeken, amelyek többeket érintenek,
pl. az oktatáson.
Egy közgazdász természetes kísérletre lelt
Anglia és Skócia felsőoktatásában.
A vizsgált időszakban a rendszerek erősen hasonlítottak, kivéve,
hogy az angliai tanulóknak tizenéves korukban szakosodniuk kellett,
speciális kurzust kellett fölvenniük.
de Skóciában még az egyetemen is "kóstolgathattak",
ha akartak.
Föltette a kérdést:
Ki nyer, aki korán, vagy aki később szakosodik?
Azt tapasztalta: a korán szakosodók keresetben az élre ugranak,
mert területükön jobbak a készségeik.
A később szakosodók több mindent kipróbálnak,
és mikor választanak, jobban megfelelnek,
vagy a közgazdász szavaival: "megfelelő minőségűek".
Nagyobb ütemben növekednek.
Hat év alatt ledolgozzák
a jövedelmi különbséget.
A korán szakosodók
nagyobb arányban váltanak pályát,
főleg azért, mert kénytelenek voltak korán választani,
és ezért gyakran rosszul döntöttek.
A később szakosodók rövid távon veszítenek,
de a hosszún nyernek.
Ha a pályaválasztást randinak fogjuk föl,
akkor kár gyors elhatározásra késztetnünk az embereket.
E sémát látva az érdekelt,
miféle fejlődési hátterük van azoknak, akik eredményét régóta csodálom,
mint Duke Ellingtonét, aki kölyökkorában
lógott a zeneóráiról a baseball, festés, rajzolás kedvéért.
Vagy Máriám Mirzáhániét, akit kislányként nem érdekelt a matek,
regényíró akart lenni,
ám aztán első és eddig egyetlen nőként
elnyerte a Fields-érmet,
a legrangosabb matematikai díjat.
Vagy Vincent van Gogh, aki öt pályán alkotott,
mindegyiküket igazi hivatásának vélte, mielőtt látványosan beléjük bukott.
Húszas évei végén kezébe akadt A rajzolás ABC-je c. könyv.
Sorsa ezzel eldőlt.
Claude Shannon villamosmérnöknek tanult a Michigani Egyetemen.
Fölvette a filozófiát, mert kötelező volt.
Ott ismerkedett meg az alig százéves logikai rendszerrel,
melyben az IGAZ és HAMIS állítások egyesekké és nullákká kódolhatók,
s matematikai problémaként oldhatók meg.
Ez a bináris kódolás kidolgozásához vezetett,
ami mai digitális számítógépeink alapja.
Végül példaképem, Frances Hesselbein.
Ez a közös fényképünk.
54 éves korában döntötte el, melyik pályát választja,
és a Cserkészlányszövetség ügyvezetője lett.
Megmentette a Szövetséget.
Megháromszorozta a kisebbségi tagok számát,
130 000 önkéntest léptetett be,
és ez az időszaka alatt egyik általa létrehozott próbajelvény:
számítógépet tanuló lányok bináris kódja.
Frances ma vezetőképzőt irányít,
hétköznaponként bejár a manhattani intézménybe.
Még csak 104 éves,
úgyhogy ki tudja, mit hoz a jövő?
(Nevetés)
Nem szoktunk efféle fejlődéstörténeteket hallani.
Nem ismerjük a kutatást,
mely szerint a Nobel-díjas tudósoknak 22-szer valószínűbb,
hogy munkájuktól idegen hobbijuk van,
mint az átlagos tudósoknak.
Nem hallottunk róla.
Még ha a személy vagy a munkája híres is,
akkor sem hallunk e fejlődéstörténetekről.
Ez itt pl. egy sportoló, akit nyomon követtem.
Hatéves korában, skót rögbiszerelésben.
Tenisszel, sízéssel, birkózással próbálkozott.
Anyja teniszedző, de nem akart vele foglalkozni,
mert nem ütötte vissza rendesen a labdát.
Kosarazott, pingpongozott, úszott.
Mikor edzői azt akarták,
hogy idősebb fiúkkal játsszon,
nem állt rá, mert csak a profi birkózás érdekelte,
miután barátaival edzett.
Más sportot is próbálgatott:
kézilabdázott, kosarazott, focizott, tollasozott, gördeszkázott.
Ki ez a buzgómócsing?
Ő Roger Federer.
Felnőttként minden ízében olyan híres, mint Tiger Woods,
de még a teniszrajongók sem szokták ismerni
a fejlődéstörténetét.
Miért nem, noha ez a norma?
Részben azért, mert Tiger sztorija erősen drámai,
de azért is, mert e takaros narratívát bármire vonatkoztathatjuk,
amiben szeretnénk jók lenni
az életünkben.
De pont ez a bökkenő,
mert kiderül, hogy sok szempontból a golf majdnem mindenben
kivételesen szörnyű modellje annak, amit az ember meg akar tanulni.
(Nevetés)
A golf annak megtestesítője,
melyet Robin Hogarth pszichológus kellemes tanulási környezetnek hív.
A kellemes tanulási környezetnek világos céljai, további lépései
és változatlan szabályai vannak.
Mikor valamit teszünk, gyors és pontos visszajelzést kapunk;
jövő évi munkánk ugyanolyan lesz, mint a tavalyi.
A sakk is kellemes tanulási környezet.
A nagymester előnye jórészt
ismétlődő állások ismeretén alapul.
Ezért könnyű automatizálni.
Az ellenkező véglet a zűrös tanulási környezet,
ahol a célok és a következő lépések talán nem világosak.
A szabályok változhatnak.
Ha valamit teszünk, bizonytalan, hogy kapunk-e visszajelzést.
Késhet, pontatlan lehet,
és a jövő évi munkánk talán eltér a tavalyitól.
Közülük melyik jellemző inkább mai világunkra?
Alkalmazkodóképesen kell gondolkodnunk,
számon kell tartanunk az összefüggő elemeket,
e kényszer gyökeresen megváltoztatta észlelésünket.
Ha az ábrára nézünk,
a jobb oldali középső kört nagyobbnak látjuk,
mert agyunk hajlamos
a részleteket az egésszel összefüggésben értelmezni,
miközben aki nincs kitéve a mai munkavégzés igényeinek,
beleértve az alkalmazkodóképes, fogalmakban gondolkodást,
helyesen fogja látni, hogy a középső körök egyformák.
Itt vagyunk a zűrös munka világában,
ahol a szűk szakosodás olykor súlyosan visszaüthet.
Pl. tucatnyi országban végzett kutatás,
amely összevetette az alanyok és szüleik tanulási időszakát,
vizsgaeredményüket,
tanulási időszakukat,
az adatok eltértek a pályájukra összpontosítva tanulók
és a szélesebb, általános képzésben részesülők között.
Jellemző, hogy a pályájukra összpontosítva tanulók
esélyesebbek rögtön végzés után elhelyezkedni,
valószínűbb, hogy azonnal többet keresnek,
de sokkal kevésbé alkalmazkodók a munka változó világában,
és sokkal rövidebb időt töltenek el egy-egy munkahelyen:
rövid távon nyernek, hosszú távon veszítenek.
Vagy nézzük a híres, 20 éven átívelő tanulmányt a szakértőkről,
akik geopolitikai és gazdasági előrejelzéseket készítenek.
A legrosszabb előrejelzők voltak a leginkább szakosodott szakértők,
akik egész pályafutásukon át egy-két problémán kotlottak,
és a világot egy szemüvegen vagy szellemi modellen át nézték.
Némelyikük még csak romlott,
ahogy képzettebb és tapasztaltabb lett.
A legjobb előrejelzők pusztán széles érdeklődési körű okos emberek.
Bizonyos területeken, pl az orvoslásban
a növekvő szakosodás egyszerre elkerülhetetlen és előnyös is;
semmi kétség.
Mégis, ez kétélű fegyver.
Pár éve a világ egyik legnépszerűbb térdsebészetét
placebokontrollos vizsgálattal tesztelték.
Pár páciensen színlelték a műtétet:
bemetszést végeznek a sebészek,
szorgosan motoznak körötte,
majd összevarrják a sebet.
Ez ugyanúgy hatott.
A valódi műtétet a szakosodott sebészek
ennek ellenére továbbra is milliószámra végzik.
Ha tehát a túlszakosodás nem mindig nyerő a zűrös világunkban, akkor mi az?
Nehéz erről beszélni,
mert nem mindig ilyen az út.
Néha kanyargós vagy cikcakkos
vagy szélesebb jellegű.
Vagy lemaradó.
De megemlítek pár lehetséges trükköt.
A műszaki újításokat illető kutatásokból egyre inkább az derül ki,
hogy a leghatékonyabb szabadalmak szerzői nem azok az egyének,
akik egyre mélyebbre ásnak egy-egy műszaki területen
az USA szabadalmi hivatal osztályozása szerint,
hanem csoportok, melyek tagjai olyan egyének,
akik számos műszaki területen dolgoztak,
és gyakran ötvözik más-más területen szerzett jártasságukat.
Valaki munkáját csodálom, és ebben élharcosnak tartom.
Ez a japán férfi Gunpei Yokoi.
Yokoi nem ért el jó eredményeket iskolai elektronikai vizsgáin,
ezért egyszerű gépkarbantartóként kellett elhelyezkednie
az egyik kiotói játékkártyagyárban.
Rájött, hogy nincs fölkészülve élvonalinak számító munkára,
de a rengeteg könnyen hozzáférhető tudásból
tán ötvözheti a jól ismert dolgokat,
melyeket a szűk látókörű szakemberek nem vesznek észre.
Összeötvözött a számológépiparból jól ismert pár technológiát
a hitelkártya-ágazat néhány jól ismert technológiájával,
létrejöttek a hordozható videojátékok.
Telitalálat volt.
Ez pedig a 19. században alapított játékkártya céget
játékkal és videojátékkal foglalkozó
céggé változtatta.
Lehet, hogy hallottak a Nintendóról.
Yokoi alkotói filozófiája
az "elsorvadt technológián alapuló rendhagyó gondolkodás":
az ismert technológiákat új módon alkalmazza.
A nagy dobása
a Game Boy volt.
Minden ízében műszaki tréfa.
A Game Boyjal egyszerre jelent meg a Saga s az Atari színes versenytársként,
de a Game Boy elsöpörte őket,
mert Yokoi tudta,
hogy nem a szín érdekli a vevőit.
A tartósság, hordozhatóság, megfizethetőség, akkuélettartam,
a játékválaszték volt fontos nekik.
Ez az enyém; szüleim pincéjében találtam.
(Nevetés)
Jobb napokat látott.
Ám látjuk, hogy ég a piros fény.
Bekapcsoltam, és tetriszeztem rajta.
Lenyűgöző volt,
mert az elemek benne 2007-ben és 2013-ban lejártak.
(Nevetés)
E széles értelmű előny szubjektívabb területekre is vonatkozik.
Remek tanulmány szól arról, mitől alkotnak egyes képregényszerzők
nagyobb eséllyel átütő sikerű képregényeket.
Egy kutatópáros rájött,
hogy ennek oka nem a területen szerzett több éves gyakorlat,
de nem is a kiadó eszköztára,
még csak nem is a korábban készített műveik.
Az ok a műfajok száma, amelybe az alkotó bedolgozta magát.
Az is érdekes,
hogy széles érdeklődésű egyén
nem teljesen helyettesíthető szakemberek csapatával.
Valószínűleg a kelleténél kevesebb efféle képzett emberünk van,
mert kezdetben elmaradottnak tűnnek,
és nem szoktuk azt ösztönözni,
ami nem rögtön tanúsít előnyt vagy szakosodást.
A jó értelemben vett előny érdekében
a kívánthoz képest gyakran ellentétes hatást érünk el,
mikor elhanyagoljuk
még az alapszintű anyagok ismeretét is.
Egy tavalyi tanulmányban hetedikes USA-tanulók matekóráit elemezték.
Véletlenszerűen más-más módon tanultak.
Egyesek az ún. tartalomkorlátozó gyakorlat szerint.
Azaz, A-típusú feladatot kapnak,
majd AAAAA, BBBBB típusút stb.
A haladás gyors,
a srácok elégedettek,
minden nagyszerű.
Más osztályok az ún. átfedő gyakorlat elve alapján tanulnak.
Ez olyan, mintha minden feladatot egy kalapba dobnának,
majd találomra húznának belőlük.
A haladás lassabb, a srácok nyűgösebbek.
De műveletvégrehajtás tanulása helyett
azt tanulják meg, hogyan rendeljenek hozzá stratégiát az adott problématípushoz.
Vizsga idején
az átfedő gyakorlatos csoport lepipálta a tartalomkorlátozós csoportot.
Utcahosszal.
A kutatás számos eredménye ellentmond az ún. józan észnek:
az előny elve,
legyen az pálya vagy tanulmányi kurzus választása,
vagy csak új anyag tanulása,
olykor aláássa a hosszú távú fejlődést.
Persze, embere válogatja,
kinél melyik módszer a sikeres.
De hajlunk arra, hogy csak Tiger módszerét ösztönözzük,
miközben egyre zűrösebb világunkban
Roger módszerét követők is kellenek.
Ahogy a kiváló fizikus és matematikus,
ragyogó író, Freeman Dyson –
Dyson tegnap hunyt el,
tiszteletem jeléül idézem szavait –,
mondta: az egészséges ökorendszerhez madarak és békák is kellenek.
Az iszapban tanyázó békák
minden apró részletet látnak.
A fönn szárnyaló madarak nem látják a részleteket,
de összegzik a békák tudását.
Mindkettejükre szükségünk van.
Az a baj – mondta –,
hogy mindenkiből békát szeretnénk csinálni.
Azt gondolom,
hogy zűrös világban
ez egyre inkább rövidlátás.
Köszönöm szépen.
(Taps)