Prateći sjajne improvizacije,
trebalo bi samo da bacim kartice
i kažem: "Promena planova!
Reći ću vam nešto skroz drugačije,
dok krećemo u potragu za izgubljenim vremenom."
Ali previše sam nervozan,
tako da sam zadržao sve kartice.
Pokušaću da vas povedem kroz svoje ideje.
Pre nekoliko dana,
dobar prijatelj mi je rekao
da su njegovi roditelji skoro prestali
da dolaze po njegovu mlađu braću i sestre
sa časova klavira i treninga fudbala:
sada koriste novu uslugu prevoza
preko aplikacije za telefon,
one koja se sve više takmiči sa taksi kompanijama.
Pomislio sam, vau, tako praktično, tako efikasno, kakva ušteda vremena.
Ovaj primer govori dosta toga o našem društvu
i njegovim vrednostima.
Društvo koje voli da je efikasno,
napredno, pragmatično, brzo, produktivno i tehnološko.
Jer vreme je dragoceno.
Zbog ovoga, proteklih decenija,
razvili smo sve više tehnologija i rešenja
kako bismo postali efikasniji i produktivniji.
Ipak, samo u ovom društvu,
postoji paradoksalna situacija.
Ljudi oko nas, često i mi sami,
sve više su pod stresom, opterećeni, nemamo mnogo vremena.
Vreme je tema o kojoj se često priča,
zajedno sa modernim čovečanstvom koje je pod stresom.
Ali to je s veoma normativnog gledišta, po mom mišljenju.
Svuda nailazimo na imperative:
budi efikasan! Ne traći vreme!
Čak i kada se radi o nama samima.
Za vreme kada smo sami i opuštamo se,
stvorili smo izraze poput:
"kvalitetno vreme", "lično vreme" ili "vreme za opuštanje",
što je zapravo samo deo ove iste ideje o efikasnosti.
Prepuštamo se ovom društvenom pritisku
da se uklopimo, budemo u formi,
budemo informisani ili da izgledamo inteligentno.
Radost dosade zabranjena je u našoj svakodnevici.
Zato što je dosada dosadna.
Želeći da saznam više,
počeo sam da čitam i saznao sam:
kulture u kojima živimo
ne samo da imaju različite jezike, teritorije i navike,
takođe se drugačije ophode prema vremenu i drugačije ga cene.
Usredsredio sam se na dve veoma različite kulture vremena:
Silicijumska dolina u Kaliforniji i Mjanmar u jugoistočnoj Aziji,
gde sam pratio aktivnosti ljudi.
Društvo Silicijumske doline traži efikasnost.
Tehnologija je duboko ukorenjena u živote ljudi.
To je non-stop društvo,
vremenski veoma zategnuto
i puno sastanaka zbijenih jedan za drugim.
Sa druge strane, Mjanmar je poljoprivredna ekonomija
sa jakim porodičnim strukturama,
sa religioznim budističkim društvom.
Tamošnjim ritmom života strogo diktira ritam prirode,
dan i noć, žetva,
i isto je tako sa sastancima.
Na putovanju sam upoznao šestoro ljudi
i želeo bih da vas večeras upoznam sa njima.
Aleks je analitičar podataka u Guglu.
Kada se Aleks probudi ujutru, njegov ajfon zvoni,
sunce već sija napolju
i još uvek u krevetu, počinje da čita i odgovara na mejlove.
Svoj posao nosi sa sobom u krevet.
Kada ide Guglovim autobusom na posao,
povezuje se na bežični internet.
Čak i kada je zaglavljen u saobraćaju, može da bude produktivan.
Privatni sastanak, ipak, mora da se ugura za uveče.
Isplaniran mu je čitav dan.
Aleks će uskoro imati novi posao i novi tim,
jer se karijere brzo menjaju u Silicijumskoj dolini.
Sa druge strane, Koni je uzgajivač pirinča u Mjanmaru.
Ujutru ga budi sunce.
Krave su gladne i moraju da se nahrane.
On sprema svoj drveni plug kako bi išao na polje,
pre nego što postane prevruće.
Na polju
primećujemo traktor u daljini.
Koni reaguje dvosmisleno, skoro uplašeno.
Pitam se da li zna koliko bi brže i efikasnije
traktor uzorao njegovo polje?
Ali Koni nije zavidan:
naprotiv.
Verovatno nije čuo za mikrokredite,
koji bi njegovom selu omogućili
da kupe takvu mašinu.
Koni kaže da je uvek uzgajao pirinač i da će to zauvek raditi.
Kada sam pitao ljude iz Silicijumske doline
kako bi kategorisali 24 časa u svome danu,
dali bi mi pregršt kategorija: "radno društveno vreme",
"radno vreme kada si sam", "slobodno vreme", "vreme za transport".
U Mjanmaru, na ovo pitanje ljudi su reagovali zbunjeno.
"Moja 24 časa podeljena su na dan i noć", kaže Koni.
Stiv je menadžer proizvodnje.
Njegov današnji ručak je poslovni.
Precizno ugovoren, početak i kraj fiksirani u njegovom kalendaru,
bez obzira na to da li je zadatak na kraju završen.
Njegova svakodnevica uključuje istovremeno baratanje s nekoliko projekata
gde je svaki u razvitku.
Nakon ručka brzo pozove devojku.
S vremena na vreme se prebacuje
između privatnih i poslovnih pitanja.
Stiv je još jedan sledbenik pokreta "Quantified Self".
Sa svojom digitalnom narukvicom
može da prati svoje kretanje, ishranu, san,
kako bi što bolje iskoristio svoje vreme.
Ali iznad svega, on zna
kako je iskoristio svoje vreme, kako ga je uložio.
Sa druge strane, Ašin Vilasa je monah.
Tokom današnjeg ručka proveo je 20 minuta gledajući kroz prozor.
Pronašao sam ga u uglu kuće
i posmatrao sam ga sve vreme
i nekako sam se izbezumio.
(Smeh)
Šta je radio?
Kasnije sam ga pitao da li je meditirao,
što je za mene bilo jedino razumno objašnjenje,
danas kada se svako bavi jogom.
Rekao je da je prosto gledao kroz prozor.
Način na koji Ašin Vilasa provodi svoje vreme,
bez plana i očekivanja
nezamislivo je za Sajmona.
Sajmon je direktor startapa i večeras je u teretani.
On zna tačno zašto je tamo.
Jer želi da ostane u formi.
Isto kao što Sajmon svoje vreme provodi
pet dana nedeljno onako kako je isplanirao,
tako to rade i mnogi ljudi u zapadnim industrijskim društvima.
Na kraju je čak i naše slobodno vreme jedan vid investicije
i često jasno prepoznajemo
kakve dobiti i dodatne vrednosti od njega očekujemo.
U Mjanmaru, Čoso je vlasnica prodavnice.
Njena porodica ima TV
i obožava da gleda sapunice.
Sapunice su izraz modernog života u Mjanmaru
i sa sobom u porodičnu dnevnu sobu
donose ideju planiranih slobodnih aktivnosti.
Sama Čoso kaže da joj je često dosadno.
Njenoj kulturi vremena nepoznate su planirane slobodne aktivnosti.
Čoso je večeras prilično umorna.
Zatvara svoju prodavnicu
i pitam je kada otvara.
Iznenađeno me gleda.
Ona otvara ujutru i zatvara uveče.
Ona nema sat.
Bez obzira na to odakle smo,
mi smo građani kulture vremena
i često ne shvatamo koliko naša kultura vremena
zapravo definiše
naše odluke koje se tiču vremena.
Istraživači profesori,
poput nemačkog sociologa Hartmuta Rose,
kažu da je nemoguće izvući se iz sopstvenih kultura vremena.
Ukoliko ne odgovarate na svoje mejlove i pozive,
dobićete otkaz.
Ukoliko ne objavljujete dovoljno radova, gubite reputaciju,
postajete gubitnik.
Kažu da je industrija nege tela, kultura joge, plaćeni godišnji odmor,
da je sve to pauza sistema,
iluzija odmora,
kako biste na kraju bili još bolji,
još efikasniji,
manje napeti dok jurite od mesta A do mesta B
Tako da ne postoji pravi beg
od sistema stalne optimizacije sebe.
Mislim da, bez obzira da li je to pritisak
da budete produktivni u industriji tehnologije
ili pritisak koji nastaje iz tradicije
ili iz religioznog društva okovanog tradicijom,
ili oboje -
ključ toga da sebi date pravi pristup vremenu,
kao i da u nekoj meri imate vreme za sebe,
je u tome da budete svesni vrednosti svojih vremenskih kultura
i da se zapitate kako ove vrednosti
zapravo utiču na naše pojedinačno razumevanje vremena.
Ovo znači da postavljamo ključna pitanja:
koje su vrednosti moje vremenske kulture?
Da li se slažem sa njima?
Ako ne, kako da napravim prostora za svoje ideje?
Šta je moja vremenska kultura?
Mislim da je ovo teško pitanje.
I mislim da postoji potreba za hrabrošću,
jer odgovori ne dolaze uvek brzo,
na šta nismo više naviknuti
u našem informacijskom društvu.
Uglavnom nam samo treba pravi termin za pretragu.
Razni mediji postoje u kraćim i konciznijim oblicima.
Večeras takođe treba da budem kratak.
Samo postavljanje pitanja,
preispitivanje sopstvene kulture vremena,
bez direktnog odgovora, smisleno je.
Još dve misli o ovome:
kultura vremena daje veoma drugačije vrednosti muškarcima i ženama
što se tiče onog vremena
koje provodimo sa svojim porodicama.
To je jedan od razloga zbog kojih istraživači već razmatraju
ukupne vremenske budžete porodica.
Preispitivanje naše kulture vremena
dozvolilo bi nam da se udaljimo od nametnutih vrednosti
i zaista učinimo porodični život onim što želimo da bude.
Drugo,
našoj kulturi vremena više gode planirane slobodne aktivnosti
s namerom optimizacije pojedinca,
poput sporta, čitanja i učenja.
Vucaranje okolo, posmatranje i promatranje
bez smisla i svrhe,
odbacuju se, makar isprva.
To se zapravo poklapa sa suštinom naše kulture vremena -
potreba da uvek znamo
tačno zašto provodimo svoje vreme kako ga provodimo.
Kada bismo mogli da se odvojimo samo malo od svoje kulture vremena,
mogli bismo da provodimo vreme na načine
koji ne traže od nas da znamo prednosti odmah.
Nakratko ću se vratiti na prvi primer, prevoz dece.
Istina je da je efikasno i štedi vreme.
Ali setite se vremena,
kada sam bio sa svojim roditeljima, zaglavljen u saobraćaju i dosađivao se.
Onih vremena kada bi me pokupili sa časova klavira ili treninga fudbala
kada bi se ponekad desili intimni i iskreni trenuci,
kada biste zaista upoznali drugu osobu
a da ne zakazujete kvalitetno vreme
i da ne idete na naredni odmor
opterećeni visokim očekivanjima.
Prilično je dosadno biti zaglavljen u saobraćaju sa svojim roditeljima.
Ali baš zato što je tako dosadno ili trivijalno,
može biti tako dragoceno.
Bez očekivanja koje diktira kultura vremena,
samo prostor za neočekivano
u društvu koje je inače potpuno u rasporedu,
fokusirano na efikasnost okrenutu produktivnosti.
Šta sam zaključio iz svog putovanja?
Mislim da je danas potrebna prava hrabrost
da se ide, a da se ne misli uvek
o tome šta je direktna vrednost našeg vremena.
Samo ova hrabrost stvara prostor za neočekivano i pravu vrednost.
(Aplauz)