În timpul studiilor postuniversitare,
un lucru pe care îl auzeam des era că scopul antropologiei
este de a face ciudatul familiar și familiarul ciudat.
Credeam că știu ce înseamnă asta, dar nu am înțeles cu adevărat
până nu am desfășurat pentru prima dată muncă de teren.
În primul an al studiilor,
am mers în America de Sud ca să lucrez cu poporul shuar,
un popor indigen din Amazonul ecuadorian.
Studiam felul în care copiii se dezvoltă în diferite culturi.
Aveam câteva așteptări privind excursia.
Știam că voi fi mușcată de multe insecte – și chiar așa a fost.
Știam că voi merge cu canoea de-a lungul râurilor din junglă – și așa a fost.
Și știam că voi învăța ceva ce nu știam înainte – și așa a fost.
Am învățat despre copilăria într-o societate la scară mică.
Am văzut copii independenți, urcându-se în copaci
pentru a culege papaya atunci când le era foame.
I-am văzut făcând focuri,
preparând mâncare pentru ei și pentru frații lor,
folosind până și macete, cu multă îndemânare, aș putea spune.
(Râsete)
Lucrul la care nu m-am așteptat
a fost șocul cultural resimțit la întoarcerea în Statele Unite.
Caracterul nefamiliar al shuarilor îmi devenea tot mai familiar,
iar brusc familiaritatea casei a început să pară ciudată.
Copilăria într-o societate nedezvoltată
este complet diferită de cea dintr-o țară vestică.
În societăți ca a shuarilor,
copiii sunt mult mai independenți
sau cum ne place nouă să-i numim: „organici”.
(Râsete)
Dacă ați crescut înainte de era telefoanelor,
probabil așa a fost și copilăria voastră.
Dar pentru noua generație de copii, această independență dispare rapid.
Asta pentru că, foarte recent și rapid, copilăria s-a schimbat.
În aproape tot timpul petrecut pe această planetă,
pentru sute de mii de ani,
oamenii au trăit în grupuri mici de vânători și culegători,
mai degrabă precum un shuar actual decât un american obișnuit.
Apoi, abia acum câteva mii de ani,
o mare parte din mediu a început să se schimbe mult.
De fapt, s-a schimbat atât de repede și de drastic
încât mulți antropologi cred
că ne aflăm într-o stare de dezechilibru evolutiv.
Asta înseamnă că mediul s-a schimbat prea repede
pentru ca genele noastre să poată să țină pasul.
Evoluția culturală e mult mai rapidă decât evoluția genetică.
Asta înseamnă că mințile și trupurile noastre
ar putea fi optime pentru o lume în care mulți dintre noi nu mai locuim.
Cum arăta acest mediu în trecut?
E imposibil să găsim un răspuns perfect la această întrebare:
oasele devin fosile, însă comportamentul nu.
Dar putem învăța multe doar uitându-ne la societăți precum ale shuarilor.
Și trebuie să clarific:
shuarii nu sunt oameni preistorici sau ferestre către trecut;
sunt oameni moderni.
Dar felul lor de viață ne poate da o idee despre cum era copilăria în trecut.
Ceea ce știm deja din observarea numeroaselor societăți mai mici
este că există multe tipare comune.
Spre exemplu, în aproape toate aceste societăți,
femeile nasc în mod natural,
mamele alăptează frecvent și pentru perioade lungi de timp,
părinții dorm în aceeași cameră cu copiii
și copiii au constant contact fizic cu alți oameni.
Aceste tipare au început să se schimbe în societățile vestice:
aici cezarienele sunt mai frecvente, precum și laptele praf.
Copiii dorm adesea în propriile lor camere,
și nu ne dorim alți oameni
în contact fizic cu noi sau copiii noștri.
Punem preț pe spațiul personal.
Dar haideți să revenim la ideea dezechilibrului.
Acțiunile scrise cu galben au definit umanitatea
pentru 99% din timpul nostru pe această planetă.
Lucrurile în albastru reprezintă doar 1% din istoria omenirii.
Aceste schimbări drastice au avut loc așa de repede
încât pot fi în discordanță cu lumea în care ne așteptăm să ne naștem.
Noi credem că aceste schimbări au atât consecințe bune, cât și rele.
De exemplu, cezarienele salvează vieți,
dar, în același timp, afectează flora bacteriană și sistemul imunitar
în feluri care ar putea avea consecințe negative.
Dar ca antropolog care studiază comportamentul,
o trăsătură comună a acestor societăți pe care o să mă concentrez
și una pe care am putut-o observa este aceasta:
în societăți de dimensiuni mici, pe lângă comunitatea adulților,
există o mini-comunitate a copiilor, o societate alternativă.
Aceasta este formată din copii de orice vârstă sau sex.
Are cultura și liderii săi proprii și unici.
Are dramă și o surprinzătoare doză de intrigă politică.
Ca să înțelegeți importanța societății copiilor în dezvoltarea lor,
trebuie să rețineți un lucru interesant despre oameni,
și anume că, în orice cultură, ca să aibă succes ca adulți,
copiii au nevoie de un număr mare de abilități complicate.
Acestea includ atât abilități tehnice precum aprinderea focului,
cât și abilități sociale, precum păstrarea prieteniilor.
Și ca să-și perfecționeze abilitățile, lucru care le ia decenii întregi,
copiii dezvoltă și abilități fundamentale,
precum creativitatea, determinarea și soluționarea problemelor.
De exemplu, într-o zi, când adulții shuar jucau un meci de fotbal,
am văzut un grup de copii, organizând propriul lor joc de fotbal lângă adulți.
Când m-au strigat,
m-am bucurat, crezând că vor să mă joc cu ei,
dar ei voiau de fapt să țin scorul,
pentru a se putea juca toți.
(Râsete)
Problemă rezolvată.
Copiii shuar, ca toți copiii, petrec mult timp uitându-se la adulți
și integrând în joaca lor comportamentele acestora.
De fapt, acesta e unul dintre motivele pentru care joaca a evoluat
ca modalitate de a exersa aceste abilități într-un mod accesibil.
Nimeni nu trebuie să îndemne copiii să facă asta.
O fac pe cont propriu
pentru că prin joacă liberă, copiii învață cum să devină adulți.
Alt avantaj important al societății cu vârste mixte
este că, astfel, copiii predau și învață unul de la celălalt.
Cei mai mici beneficiază învățând de la cei mai mari
care sunt doar puțin mai pricepuți decât ei.
Și prin învățarea altora, cei mai mari își consolidează propriile abilități,
așa cum probabil ați văzut și voi – predatul te ajută să înveți.
E greu să găsești aceste tipare în societățile vestice.
Aici copiii se dezvoltă în majoritatea timpului
într-o cameră, alături de copii de aceeași vârstă.
Adulții iau deciziile
cu privire la ce fac și cum își organizează copiii timpul.
Ei decid când copiii mănâncă. Ei decid când copiii se joacă.
Ei decid chiar și când să meargă copiii la toaletă.
Și timpul liber de joacă din pauză
devine acum, cu repeziciune, o acțiune organizată.
O consecință ciudată a acestui control exagerat
este că învățăm copiii lucruri, care nu necesită să fie predate.
Copiii nu trebuie învățați cum să se joace.
Nici măcar nu trebuie învățați cum să vorbească.
Nu e nevoie să arăți un măr și să spui „Acesta este un măr”.
Copiii pot învăța și prin expunere,
de exemplu, când te aude că-i ceri soțului tău un măr și el ți-l dă.
„Mere.” – Gata.
Și ideea că ar fi de datoria părintelui
să creeze și să supravegheze experiențele copiilor,
generează multă anxietate inutilă și ar putea, de fapt, să fie dăunătoare.
Dacă înlăturăm grupurile de joacă cu vârste diferite sau joaca liberă,
înlăturăm de fapt roțile ajutătoare în formarea lor ca adulți
pe care copiii le-au avut milenii întregi.
Creăm un dezechilibru tot mai mare la nivelul mediului.
Mai mult, în loc să lăsăm copiii
să-și dezvolte abilități fundamentale precum rezolvarea problemelor,
dăm direct la ultima pagină pentru a le arăta răspunsurile.
Dar acest lucru îi lasă nepregătiți
pentru toate problemele pe care le vor avea.
Acesta poate fi un motiv
pentru care trecerea la facultate e așa de dificilă pentru copii
sau pentru care alegerea unei cariere poate fi așa de provocatoare.
Au avut foarte puțină libertate de a explora.
Morala nu e că ar trebui să revenim la traiul din trecut
sau să credem că tot ce e natural este ce ar trebui să facem.
Aceasta este o abordare greșită.
Dar ne-ar ajuta abordarea unei perspective mai ample
și înțelegerea felului în care evoluția noastră
a schimbat modul în care mințile ni se dezvoltă.
Toți le dorim binele copiilor noștri.
Vrem să fie independenți, încrezători, să-și rezolve problemele.
Vrem să fie fericiți.
Dar în mod paradoxal,
obiceiurile noastre culturale din vest ar putea să împiedice copiii
să se dezvolte în acest sens.
E greu să studiem efectele pe termen lung ale acestor schimbări,
în special pentru că au loc atât de repede.
Dar există câteva metode eficiente în creșterea copiilor
pe care le-am folosit mult timp.
De fapt, le-am folosit atât de mult timp
încât e posibil ca mințile copiilor să se aștepte la acestea.
Unele metode le puteți folosi chiar de acum.
Faceți ca partenerii de joacă ai copiilor voștri să fie diverși.
Dați-le libertatea necesară de a face greșeli.
Oferiți-le mai mult timp pentru a se juca liberi.
De fapt, ideea nu e relevantă
doar pentru cei care cresc copiii
pentru că, și în calitate de adulți, noi încă ne dezvoltăm.
Aceste lecții vi se aplică și vouă.
Permiteți-vă să faceți greșeli.
Petreceți timp cu rudele mai în vârstă și cu prietenii mai tineri.
Oferiți-vă timp liber pentru joacă.
Și poate o să realizați că familiara cultură care vă înconjoară,
e de fapt foarte ciudată.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)