Kraken. O bestie atât de înfiorătoare,
încât se spune că înghițea oameni, vase, balene;
atât de mare încât putea fi confundată cu o insulă.
Pentru a evalua calitatea unor astfel de povești,
e bine să ne amintim că bătrânii marinari
vedeau o singură diferență între un basm și o poveste marinărească:
basmul începe cu „A fost odată”,
iar povestea marinărească cu „Asta-i pe bune”.
Fiecare pește scăpat
crește în dimensiuni cu fiecare repovestire.
Totuși, există uriași în ocean
și acum avem dovezi video,
așa cum, fără-îndoială, știu cei care au văzut documentarul de pe Discovery.
Am fost unul dintre cei trei cercetători care au participat la această expediție
vara trecută, în Japonia.
Eu sunt cea scundă.
Ceilalţi doi sunt dr. Tsunemi Kubodera şi dr. Steve O'Shea.
Participarea mea la acest eveniment istoric
o datorez lui TED.
În 2010, a avut loc un eveniment TED numit Misiunea Albastră,
ținut la bordul Lindblad Explorer, în Galapagos,
parte a dorinței de la TED a Sylviei Earle.
Am vorbit despre o nouă metodă de a explora oceanul,
care își propunea să atragă animalele, nu să le sperie.
A fost invitat și Mike deGruy
și a vorbit cu pasiune despre iubirea lui față de ocean.
De asemenea, m-a încurajat să-mi aplic abordarea
într-un domeniu în care era implicat de multă vreme,
vânătoarea de calmari giganți.
Mike m-a invitat la conferința despre despre calmari,
o adunare de experți în domeniu, la Discovery,
în vara aceea, în timpul Săptămânii rechinilor. (Râsete)
Am ținut un discurs despre observația discretă
și ademenirea optică a calmarului de apă adâncă,
în care am evidențiat importanța
platformelor silențioase, discrete, în explorare.
Asta a rezultat din sutele de scufundări pe care le-am făcut
momind în întuneric,
folosind aceste platforme.
Am avut impresia că am văzut mai multe animale
lucrând de pe submersibil,
decât atunci când mă foloseam de vehiculele teleghidate.
Dar asta poate pentru că submersibilul are un câmp vizual mai mare.
Dar de asemenea, am avut impresia că am văzut mai multe animale
când lucram cu Tiburon, nu cu Ventana,
două vehicule cu același câmp vizual,
dar cu sisteme de propulsie diferite.
Așa că am bănuit că ar putea fi legat de zgomotul pe care îl fac acestea. .
Așa că am montat un hidrofon pe fundul oceanului
și am făcut incursiuni identice ca viteză și distanță,
înregistrând sunetele care se făceau.
Johnson Sea-Link – (Bâzâit) –
pe care probabil de-abia îl auziți acum,
are propulsoare electrice – extrem de silențios.
Tiburon are și el propulsoare electrice.
Silențios și el, dar ceva mai zgomotos. (Bâzâit mai puternic)
Dar acum ROV-urile care ajung la mari adâncimi,
sunt hidraulice și sună ca Ventana. (Bâzâit puternic)
Cred că acest zgomot a speriat multe animale.
Pentru vânătoarea de calmar,
am propus folosirea unei momeli optice
atașate de o platformă cu aparat de filmare,
fără propulsoare, fără motoare,
doar o cameră de filmat pe baterii.
Lumina ei era roșie,
invizibilă pentru majoritatea animalelor de mare adâncime
adaptate să vadă în principal albastrul.
Aceasta e vizibilă pentru noi,
dar în adâncuri e ca pentru noi infraroșul.
Această platformă de filmare, pe care am denumit-o Meduza,
putea fi aruncată peste bord,
legată de o baliză cu o funie de peste 650 de metri.
Plutea pasivă, purtată de curenți
și singura lumină vizibilă pentru animalele din adâncuri
era cea albastră, momeala optică,
pe care o numim meduza electronică sau e-jelly,
pentru că a fost proiectată
să imite bioluminiscența
meduzei Atolla, foarte răspândită în adâncuri.
Corola luminoasă produsă de Atolla
e cunoscută ca sistem de semnalizare a pericolului,
fiind o formă de apărare.
Meduza electronică a funcționat ca momeală
nu pentru că gigantul calmar consumă meduze,
ci pentru că meduza recurge la această iluminare
când este prinsă de un prădător
și singura sa șansă de a scăpa
e atragerea unui prădător mai mare
care să-i atace atacatorul,
oferindu-i astfel șansa de a fugi.
E un strigăt de ajutor, o ultimă încercare de a scăpa,
o formă de apărare des întâlnită în adâncuri.
Abordarea a funcționat.
În timp ce toate expedițiile anterioare au eșuat
în înregistrarea unei singure imagini a gigantului,
noi am reușit să-l prindem de șase ori, prima filmare declanșând un entuziasm sălbatic.
Edith Widder (în video): „Doamne! Glumiți?” Alți cercetători: „Ohoho! E acolo.”
EW: Parcă făcea mișto de noi cu un fel de dans al evantaiului –
mă vedeți, nu mă vedeți –
și am prins patru astfel de apariții.
Apoi, la a cincea, a venit și ne-a încântat cu totul.
(Muzică) Narator: (Vorbește în japoneză)
Cercetători: „Ooo. Zbang! Doamne! Uau!”
(Aplauze)
EW: Tot tacâmul.
M-a încântat în special
modul în care a venit la e-jelly
și a atacat momeala enormă
pe care cred că a confundat-o cu un consumator de e-jelly.
Dar și mai incredibilă a fost secvența
filmată de pe submersibilul Triton.
În documentarul Discovery nu s-a menționat
că acel calmar-momeală folosit de dr. Kubodera,
un calmar spate-de-diamant de un metru,
avea o lumină, o momeală de calmar
de tipul celei folosite de pescarii de adâncime.
Cred că această lumină
a atras calmarul.
Ce vedeți acum
e imaginea de lumină roșie de la camera intensă
și e tot ce vedea dr. Kubodera când a apărut gigantul.
A fost atât de entuziasmat,
încât și-a aprins lanterna pentru că vroia să vadă mai bine.
Gigantul nu a fugit,
așa că a riscat aprinzând luminile albe ale submersibilului,
prezentând astfel o creatură legendară,
de istorie încețoșată, într-un video de bună calitate.
A fost absolut uluitor.
Cu tentaculele întregi și întinse la maximum,
animalul ar fi mare
cât o clădire cu două etaje.
Cum a putut trăi ceva atât de mare în ocean
și totuși să rămână nefilmat până acum?
Am explorat doar circa 5% din ocean.
Marile descoperiri ne așteaptă.
Creaturi fantastice reprezentând milioane de ani de evoluție
și producând posibile substanțe bioactive
ce ne-ar putea aduce beneficii pe care încă nu ni le putem imagina.
Totuși, pe explorarea oceanelor
cheltuim doar un mic procent
din suma pe care o cheltuim pe explorarea spațiului cosmic.
Avem nevoie de organizații tip NASA pentru explorarea oceanelor
pentru că trebuie să cercetăm și să protejăm
sistemele biovitale aici pe Pământ.
Avem nevoie – mulțumesc. (Aplauze)
Explorarea e motorul inovației.
Inovația duce la creștere economică.
Deci, hai să explorăm cu toții,
dar s-o facem într-un mod care să nu sperie animalele
sau, cum a spus odată Mike deGruy:
„Dacă vrei să fugi în lume
și să vezi ce n-ai mai văzut niciodată,
sau să ai norocul fantastic să vezi ceva ce nu a mai văzut nimeni,
bagă-te într-un submarin.”
Ar fi trebuit să fie cu noi în această aventură.
Ne este dor de el.
(Aplauze)