ה-Kraken (מפלצת-ים), יצור כה מפחיד
שמספרים שהיה טורף אנשים, ספינות ולווייתנים,
והיה כה ענקי שיכל להיחשב בטעות לאי.
כאשר באים לאמוד סיפורים שכאלה,
עדיף כנראה לזכור את אימרתו של המלח הזקן
שההבדל היחיד בין אגדה וסיפור-ים
הוא שאגדה מתחילה ב"היה היה פעם"
וסיפור-ים מתחיל ב"הנה סיפור שהיה באמת." (צחוק)
כל דג שמצליח לברוח
גדל עם כל סיפור שמסופר עליו.
אף-על-פי-כן, ישנם ענקים באוקיינוסים,
ועכשיו יש לנו הוכחה בוידאו.
אלה מכם אשר ראו את הסרט התיעודי של ערוץ דיסקברי מודעים לזה ללא ספק.
אני הייתי אחת משלושת המדענים במשלחת זו אשר
מסעה התקיים בקיץ האחרון
ליד חופי יפן. אני זו הנמוכה.
השניים האחרים הם ד"ר צונימי קיובודירה וד"ר סטיב אושיי.
אני חייבת את השתתפותי באירוע ההיסטורי הזה
ל- TED.
בשנת 2010 היה אירוע TED בשם המשימה בכחול
שנערך על סיפון ה-Lindblad Explorer באיי-גאלאפאגוס
כחלק מהגשמת משאלת TED של סילביה ארל.
דיברתי על דרך חדשה לחקור את האוקיינוסים,
המתמקדת בלמשוך את בעלי-חיים במקום להפחיד ולהבריח אותם.
גם מייק דה-גרויי הוזמן,
הוא דיבר בתשוקה גדולה על אהבת האוקיינוסים שלו,
והוא גם דיבר איתי אודות יישום הגישה שלי
במשהו שהוא היה מעורב בו הרבה מאוד זמן,
שזה המרדף אחר הדיונון הענק.
היה זה מייק שדאג להזמנתי למפגש פיסגה על הדיונון,
כינוס של מומחי דיונונים בערוץ דיסקברי
בקיץ במהלך שבוע הכריש. (צחוק)
העברתי הרצאה על צפייה לא-פולשנית
ועל פיתויונות אופטיים לדיונונים במים עמוקים
שבה הדגשתי את החשיבות
שבשימוש בפלטפורמות שקטות, לא-פולשניות, במחקר.
זו תולדה של מאות צלילות שעשיתי,
גישושים בחושך
באמצעות פלטפורמות אלו,
והרושם שלי הוא שראיתי יותר יצורים כאשר עבדתי
באמצעות רכב הצלילה
לעומת מה שראיתי עם אחד מהרכבים המופעלים מרחוק.
אבל ייתכן וזה קרה רק בגלל שלצוללת יש שדה ראייה רחב יותר.
אבל גם הרגשתי כאילו ראיתי יותר יצורים
בעבודה עם הטיבורון מאשר הוונטאנה,
שני כלי-רכב עם שדה ראייה זהה
אבל מערכות הנעה שונות.
לכן חשדתי שייתכן וזה קשור איכשהו במידת הרעש שהם עושים.
לכן התקנתי הידרופון בתחתית האוקיינוס,
והשטתי את שניהם במהירות ומרחק זהים
והקלטתי את הרעש שהם עשו.
ה-Johnson Sea-Link -- (רעש של זימזום) --
אשר כנראה רק בקושי שומעים כאן,
משתמש במדחפים חשמליים -- שקט מאוד, מאוד.
גם הטיבורון משתמש במדחפים המופעלים חשמלית.
גם הוא די שקט, אבל קצת רועש יותר. (זימזום חזק יותר)
אך רכבים הצוללים מאוד עמוק והמופעלים מרחוק, משתמשים בהידראוליקה
והם נשמעים כמו הוונטאנה. (צפצוף בקול רם)
אני חושבת שזה בטח מפחיד ומבריח הרבה יצורים.
לכן לציד תמנון במעמקי-הים,
הצעתי להשתמש בפיתיון אופטי
המוצמד למצלמה
ללא מדחפים, ללא מנועים,
רק מצלמה המופעלת באמצעות סוללות,
והתאורה היחידה מגיעה מאור אדום
שהוא בלתי-נראה ליצורים במים העמוקים מאוד
אשר הסתגלו לראות בעיקר כחול.
הוא נגלה רק לעין שלנו,
אבל הוא המקבילה לאינפרא-אדום במעמקי-הים.
כל פלטפורמת המצלמה הזו, שקראנו לה "המדוזה",
פשוט ניתן לזרוק מהחלק האחורי של הספינה,
מוצמדת למצוף בפני השטח עם כבל שאורכו כ-700 מטר,
והיא פשוט צפה אנה ואנה בחופשיות, נישאת על-גבי הזרמים,
והאור היחידי שרואים היצורים במעמקים
יהיה האור הכחול של הפיתיון האופטי,
אשר קראנו לו המדוזה האלקטרונית, או אלקטרו-מדוזה,
כי היא תוכננה לחקות את
תצוגת האור של
מדוזה מצויה בשם אטולה השוכנת במעמקי-הים.
אור זה דמוי מניפת רוח שהאטולה מייצרת
ידוע בתור אזעקת פריצה בצורת אור תוצרת עולם-החי
והוא סוג של הגנה.
הסיבה שמדוזה אלקטרונית שימשה בתור פיתיון
היא לא בגלל שהדיונון הענק אוכל מדוזות,
אלא בגלל שרק מדוזה זו נוקטת בצעד כזה של יצירת אור
כאשר היא נאכלת על-ידי טורף
והתקווה היחידה שלה להימלט היא
באמצעות משיכת תשומת-לבו של טורף יותר גדול
שיתקוף את הטורף שלה
ובכך יעניק לה הזדמנות לברוח.
זוהי צעקה לעזרה, ניסיון אחרון נואש להימלט,
וצורה נפוצה של הגנה במעמקי-הים.
גישה זו הצליחה.
בעוד כל המשלחות הקודמות נכשלו בהשגת אפילו
הצצת וידאו אחת של הענק,
אנו הצלחנו להשיג שש, והראשונה עוררה התרגשות פראית.
אדית וידר (בוידאו): הו אלוהים, אלוהים אדירים! מה אתה עובד עליי? מדענים אחרים: הו הו הו! הוא פשוט מסתובב שם.
א.ו.: זה היה כאילו הוא מתגרה בנו, עושה מעין ריקוד מניפה --
עכשיו רואים אותי, ועכשיו לא --
היו לנו ארבע הופעות מתגרות שכאלו,
ולאחר-מכן בחמישית, הוא התקרב ולגמרי הדהים אותנו.
(מוזיקה) קריין: (יפנית)
מדענים: או הו. באנג! אלוהים אדירים! וואו!
(מחיאות כפיים)
א.ו.: ההופעה במלוא הדרה.
מה שבאמת הדהים אותי בקשר לזה
הייתה הדרך שבה הגיע למעלה מעל לאלקטרו-מדוזה
ואז תקף את הדבר העצום שלידה,
אשר נראה לי שהוא החשיב בטעות לטורף שנמצא על-גבי האלקטרו-מדוזה.
אבל עוד יותר מדהים היה צילום הקטע
מן הצוללת טריטון.
מה שלא הוזכר בסרט התיעודי של המחקר
היה דיונון הפיתיון בו השתמש ד"ר קיובודירה,
דיונון באורך מטר בעל גב המעוטר במעויינים
שאור וחכת דיונונים
מהסוג המשמש דייגים הדגים במעמקי-הים, הוצמדו אליו
ואני חושבת שהאור הזה
הוא אשר משך את הענק.
מה שרואים
זו התמונה דרך המצלמה תחת הגברה באור אדום,
וזה כל מה שד"ר קיובודירה יכל לראות כאשר היצור הענק התקרב.
ולאחר מכן הוא התרגש כל-כך,
שהוא הדליק את הפנס שלו משום שהוא רצה לראות יותר בבירור,
והיצור הענק לא ברח,
לכן הוא גם הסתכן בהדלקת האורות הלבנים של הצוללת,
ובכך הביא יצור אגדתי
מערפל ההיסטוריה המיסתורית אל תוך וידאו ברזולוציה גבוהה.
זה היה פשוט עוצר-נשימה,
ואם זרועות ההזנה של היצור הזה הם ללא-פגע
והיו משתרעות במלוא אורכן,
הוא היה מגיע לגובה של בית שתי קומות.
כיצד יכול משהו גדול כל-כך
לחיות באוקיינוס שלנו ועם זאת להישאר בלתי מצולם עד היום?
חקרנו עד היום רק כ-5 אחוזים מהאוקיינוסים שלנו.
ישנן תגליות גדולות שעדיין ממתינות לנו שם למטה,
יצורים מדהימים המייצגים מיליוני שנות אבולוציה,
תרכובות עם השפעות אפשריות על אורגניזם חי
שיכולות להועיל לנו בדרכים שאנחנו אפילו לא יכולים עדיין לדמיין.
עד היום הוצאנו רק חלק זעיר
מהכסף על חקר האוקיינוסים
לעומת מה שהוצאנו על חקר החלל.
אנחנו צריכים ארגון כמו נאסא לחקר האוקיינוסים,
מכיוון שאנו צריכים לחקור ולשמור
את מערכות תומכות החיים כאן על כדור הארץ.
אנו צריכים -- תודה. (מחיאות כפיים)
מחקר הוא המנוע שמניע חדשנות.
חדשנות מניעה צמיחה כלכלית.
אז הבה נצא כולנו לחקור,
אבל נעשה זאת באופן שלא יפחיד את היצורים,
או, כמו שמייק דה-גרויי אמר פעם,
"אם אתה רוצה לברוח מהכל
ולראות משהו שמעולם לא ראית,
או כדי שיהיה לך סיכוי טוב לראות משהו שאף אחד לא ראה אי-פעם,
תיכנס לרכב צלילה".
הוא צריך היה להיות איתנו בהרפתקה הזאת.
אנו מתגעגעים אליו.
(מחיאות כפיים)