Tényleg olyan jó vagy a dolgokban, mint hiszed?
Jól bánsz a pénzzel?
Jól olvasol az emberekben?
Milyen az egészségi állapotod az ismerőseidhez képest?
Jobb vagy nyelvtanból az átlagnál?
Tudni, mennyire értünk valamihez
és hogy milyenek a képességeink másokhoz képest
nem csupán önbizalom-növelés.
Segít eldöntenünk, mikor bízhatunk saját döntéseinkben és ösztöneinkben,
és mikor szorulunk tanácsra.
Ám pszichológiai kutatások azt mutatják, hogy nem vagyunk túl jók
saját képességeink felmérésében.
Valójában gyakran túlbecsüljük képességeinket.
A kutatók nevet is adtak a jelenségnek:
ez a Dunning–Kruger-hatás.
Ez megmagyarázza, miért mutatja száznál több tanulmány,
hogy az emberek jobbnak hiszik magukat másoknál.
A jelenség annyira gyakori,
hogy az már ellentmond a matematika törvényeinek.
Amikor szoftverfejleszőket kértek saját teljesítményük értékelésére,
az egyik cégnél a válaszadók 32%-a, míg a másiknál 42%-uk
a legjobb 5%-ba sorolta magát.
Egy másik tanulmányban amerikai autóvezetők 88%-a állította,
hogy jobban vezet az átlagosnál.
Nem csupán elszigetelt esetekről van szó.
Az emberek általában másokénál jobbnak tartják
egészségi állapotukat, vezetői készségeiket, erkölcseiket és sok mást.
Különösen érdekes, hogy gyakran a legkevésbé jól teljesítők
becsülik túl leginkább a képességeiket.
A gyenge logikai készségekkel,
nyelvtani,
pénzügyi
és matektudással,
érzelmi intelligenciával,
laborvizsgálatokban való jártassággal
és sakktudással
rendelkező emberek mind majdnem olyan jónak tartják magukat, mint a profik.
Ki hajlamos leginkább az efféle téveszmékre?
Sajnos, mindannyian, hiszen mindenkinek vannak tudásbeli hiányosságai,
amelyeket nem vesz észre.
Miért van ez így?
Amikor Dunning és Kruger, a két pszichológus először írt erről 1999-ben,
azt állították, hogy a hiányos tudással és képességekkel rendelkezőket
kettős átok sújtja.
Először is, gyakran hibáznak és hoznak rossz döntéseket.
Másodszor, a hiányos tudásuk miatt nem ismerik fel saját hibáikat.
Azaz a rosszul teljesítőknél pont a szakértelem hiányzik,
amely segítségével felismerhetnék rossz teljesítményüket.
Amikor pl. a kutatók
egyetemi vitakörök résztvevőit vizsgálták,
azt látták, hogy a selejtezőkön részt vevő csapatok leggyengébb 25%-a
minden ötből majdnem négy kört elvesztett.
Ám azt hitték, hogy az esetek 60%-ában nyertek.
Mivel nem értették jól a vita szabályait,
a diákok nem vették észre, mikor és milyen gyakran
omlott össze az érvelésük.
Ez nem azt jelenti, hogy az egónk miatt nem vesszük észre gyengeségeinket.
Az emberek általában elismerik hiányosságaikat, amint felismerik őket.
Az egyik tanulmány során a logikai kvízben először rosszul teljesítő diákok,
akik utána részt vettek egy rövid logikai kurzuson,
nagyon is készek voltak borzasztónak minősíteni korábbi teljesítményüket.
Ez lehet az oka, hogy a közepes tudással és átlagos tapasztalattal bírók
gyakran kevésbé bíznak képességeikben.
Eleget tudnak ahhoz, hogy tudják, mennyi mindent nem tudnak.
A valódi szakértők ezzel szemben többnyire tisztában vannak tudásukkal.
Ők másféle hibára hajlamosak:
azt hiszik, mindenki más is épp annyit tud, mint ők.
Az eredmény, hogy mind a tudatlan, mind a nagy tudású emberek
gyakran tévesen ítélik meg önmagukat.
Ha nem elég kompetensek valamiben, nem látják meg a hibáikat.
Ha pedig rendkívül kompetensek,
nem látják, milyen különlegesek valójában a képességeik.
Ám ha nem vesszük észre, amikor a Dunning–Kruger-hatás alatt állunk,
hogyan tudhatjuk meg, mennyire vagyunk valójában jók valamiben?
Először is, kérj visszajelzést emberektől,
és gondold végig, amit hallasz, akkor is, ha nehéz.
Másrészt, s ez még fontosabb: folyamatosan tanulni kell.
Minél többet tudunk,
annál kisebb az esélye, hogy láthatatlan hiányosságok lesznek a tudásunkban.
Talán mindezt összefoglalja a régi közmondás:
Ha bolonddal vitázol,
először győződj meg róla, hogy ő nem ugyanezt teszi-e éppen.