האם אתם טובים כמו שאתם חושבים שאתם?
כמה אתם טובים בניהול כספים?
מה בנוגע לקריאת רגשות של אנשים?
כמה בריאים אתם יחסית לאנשים אחרים שאתם מכירים?
האם אתם טובים יותר מהאדם הממוצע בדקדוק?
הערכת היכולות שלנו
והאופן שבו כישורינו משתווים לאלו של אנשים אחרים,
זה יותר מחיזוק של הערכה עצמית.
זה עוזר לנו להבין מתי אנחנו יכולים להתקדם לפי ההחלטות והאינסטינקטים שלנו
ומתי אנחנו צריכים לבקש עצה.
אבל מחקר פסיכולוגי טוען שאנחנו לא ממש טובים
בנתינת הערכה מדויקת של עצמנו.
למעשה, אנחנו הרבה פעמים מעריכים את עצמנו יתר על המידה.
לחוקרים יש שם לתופעה הזו,
אפקט דאנינג קרוגר.
האפקט הזה מסביר למה יותר מ 100 מחקרים
הראו שאנשים מפגינים עליונות מוטעית.
אנחנו שופטים את עצמנו כטובים יותר מאחרים
במידה שמפרה את חוקי המתמטיקה.
כשמתכנתים בשתי חברות התבקשו לדרג את הביצועים שלהם,
32% מהמהנדסים בחברה אחת ו 42% באחרת
שמו את עצמם ב 5% העליונים.
במחקר אחר, 88% מהנהגים האמריקאים
מתארים את עצמם כבעלי כישורי נהיגה גבוהים מהממוצע.
אלו אינם ממצאים מבודדים.
בממוצע, אנשים נוטים לדרג את עצמם כיותר טובים מהרוב
בתחומים כגון בריאות, כישורי מנהיגות, אתיקה ועוד.
מה שמעניין במיוחד זה שאלה עם היכולת הנמוכה ביותר
הם לרוב אלה שהכי סביר שינפחו את כישוריהם יתר על המידה.
אנשים שממש גרועים בהגיון לוגי,
דקדוק,
ידע פיננסי,
מתמטיקה,
אינטיליגנציה רגשית,
עריכת ניסויי מעבדה רפואיים,
ושחמט
כולם נוטים לדרג את המומחיות שלהם כמעט כמו שמומחים מדרגים את עצמם.
אז מי הכי סביר שיפול קורבן לאשליה זו?
למרבה הצער כולנו, בגלל שלכולנו יש כיסים של חוסר יכולת
שאיננו מודעים אליהם.
אבל למה?
כשהפסיכולוגים דאנינג וקרוגר תארו לראשונה את האפקט ב1999,
הם טענו שאנשים שחסר להם ידע וכישורים בתחומים מסויימים
סובלים מקללה כפולה.
ראשית, הם עושים טעויות ומגיעים להחלטות גרועות.
אבל שנית, אותם פערי ידע גם מונעים מהם מלתפוש את הטעויות שלהם.
במילים אחרות, לבעלי יכולות נמוכות חסר את המומחיות הדרושה
כדי לזהות כמה הם גרועים.
לדוגמה, כשהחוקרים בחנו
משתתפים בטורניר דיון תחרותי במכללות,
הצוותים שדורגו ברבעון האחרון בסיבובים מוקדמים
הפסידו כמעט ארבעה מתוך כל חמישה דיונים.
אבל הם חשבו שהם מנצחים כמעט 60% מהם.
בלי הבנה עמוקה של חוקי הדיון התחרותי,
הסטודנטים פשוט לא יכלו לזהות מתי ובאיזו תכיפות
הטיעונים שלהם התפוררו.
אפקט דאנינג קרוגר הוא לא שאלה של אגו שגורם לנו להיות עיוורים לחולשות שלנו.
אנשים בדרך כלל מודים בחסרונות שלהם ברגע שהם נעשים מודעים אליהם.
במחקר אחד, סטודנטים שבהתחלה קיבלו ציון גרוע בבוחן בלוגיקה
ואז לקחו בנושא קורס קצר
היו די מוכנים לדרג את הביצועים המקוריים שלהם כגרועים.
אולי משום כך לאנשים עם כמות ממוצעת של נסיון או מומחיות
יש לרוב פחות בטחון ביכולות שלהם.
הם יודעים מספיק כדי לדעת שיש הרבה שהם לא יודעים.
מנגד, מומחים נוטים להיות מודעים להיותם בעלי ידע נרחב.
אבל הם הרבה פעמים עושים טעות אחרת:
הם מניחים שכל האחרים גם הם בעלי ידע.
התוצאה היא שאנשים, בין אם הם חסרי יכולת או בעלי מומחיות גבוהה,
הרבה פעמים נתפשים בבועה של תפיסה עצמית בלתי מדוייקת.
כשהם לא מנוסים, הם לא יכולים לראות את החסרונות של עצמם.
כשהם בעלי יכולות גבוהות,
הם לא מבינים עד כמה היכולות שלהם יוצאות דופן.
אז אם אפקט דאנינג קרוגר בלתי נראה לאלה שחווים אותו,
מה אתם יכולים לעשות כדי להעריך נכונה את כישוריכם בתחומים שונים?
ראשית, בקשו משוב מאנשים אחרים,
והקשיבו להם, אפילו אם זה קשה לשמוע.
שנית, ויותר חשוב, המשיכו ללמוד.
ככל שנהיה יותר בעלי ידע,
יש פחות סיכוי שיהיו לנו חורים בלתי נראים ביכולת שלנו.
אולי כל זה מתמצה במשפט העתיק ההוא:
כשמתווכחים עם טיפש,
ראשית וודאו שהאדם האחר לא עושה את אותו הדבר.