Jste opravdu tak dobří, jak si o sobě myslíte?
Jak dobře umíte zacházet s penězi?
Číst lidské emoce?
Jak jste na tom se zdravím ve srovnání se svými známými?
Jste nadprůměrní v gramatice?
Vědět, jak jsme dobří,
jaké jsou naše dovednosti v porovnání s ostatními,
je více než jen posílení našeho sebevědomí.
Pomůže nám to rozhodnout, kdy se lze spolehnout na sebe a své instinkty
a kdy bychom měli raději požádat o radu ostatní.
Jenže psychologický výzkum ukazuje, že nejsme moc dobří
v hodnocení svých vlastních dovedností.
Ve skutečnosti se velmi často přeceňujeme.
Výzkumníci už tento jev pojmenovali
Dunning-Krugerův efekt.
Vysvětluje, proč se ve více než 100 studiích ukázalo,
že lidé podléhají iluzi vlastní nadřazenosti.
Sami sebe hodnotíme lépe než ostatní,
a to v míře, která odporuje zákonům matematiky.
Softwaroví inženýři ve dvou společnostech byli požádáni, aby ohodnotili své výkony.
32 % inženýrů v jedné a 42 % ve druhé společnosti
umístili sami sebe mezi 5 % nejlepších.
V jiné studii o sobě 88 % amerických řidičů tvrdilo,
že jejich řidičské dovednosti jsou lepší než průměrné.
A nejsou to jen ojedinělé objevy.
Celkově se lidé zpravidla hodnotí jako lepší než většina ostatních,
ať už jde o zdraví, schopnost vedení, etické záležitosti i ostatní.
A co je obzvlášť zajímavé, ti, co jsou nejméně schopni,
ti své schopnosti nadhodnocují nejvíce.
Lidé, kteří jsou měřitelně podprůměrní v logice,
gramatice,
finanční gramotnosti,
matematice,
emoční inteligenci,
provádění zdravotních testů v laboratoři
nebo hraní šachů,
ti všichni tíhnou k hodnocení svých znalostí na úrovni expertů.
Kdo této iluzi může podlehnout?
Bohužel, my všichni, protože všichni máme nějaká slabá místa,
o nichž nevíme.
Ale jak to?
Když v roce 1999 psychologové Dunning a Kruger tento jev poprvé popsali,
usoudili, že lidé nemající dostatek znalostí v určité oblasti,
tím trpí hned dvakrát.
Zaprvé, dělají chyby a špatná rozhodnutí.
A zadruhé, kvůli své neznalosti si chyby ani neuvědomí.
Těm méně znalým chybí schopnost uvědomit si,
jak špatných výsledků dosahují.
Tak například, když výzkumníci sledovali
účastníky univerzitního debatního turnaje,
25 % nejhorších týmů z předběžných kol,
které prohrály čtyři z pěti zápasů,
si myslelo, že v 60 % vyhrávají.
Bez pořádných znalostí základních pravidel debatování
si ani neuvědomovali,
jak často se jejich argumenty sesypaly.
Dunning-Krugerův efekt není o našem egu, které by nás zaslepovalo.
Lidé zpravidla uznají své nedostatky, když si je uvědomí.
V jedné studii studenti, kteří dopadli špatně v testu z logiky
a pak absolvovali rychlokurz logického uvažování,
byli poté ochotni uznat, že jejich předchozí výkon byl špatný.
To může vysvětlovat, proč lidé s průměrnou úrovní zkušenosti nebo znalosti
jsou často dost nesebevědomí.
Vědí dost, aby chápali, že ještě hodně neví.
Zatímco experti si zpravidla uvědomují šíři svých znalostí,
často dělají jinou chybu:
Předpokládají, že všichni ostatní věci rozumí stejně dobře.
Ve výsledku pak lidé, kteří jsou buď velmi schopní nebo naopak neschopní,
jsou často uvězněni v bublině nepřesného vnímání sebe sama.
Když jsou nekvalifikovaní, nemohou spatřit vlastní chyby.
A když jsou mimořádně schopní,
nevnímají své schopnosti jako něco výjimečného.
Takže, pokud je Dunning-Krugerův efekt neviditelný pro ty, kterých se týká,
jak si můžeme ověřit, zda jsme v něčem dobří?
Zaprvé, chtějte po ostatních zpětnou vazbu
a přijměte ji, i když může znít nepříjemně.
Zadruhé, což je důležitější, nepřestávejme se učit.
Čím více toho víme, tím méně je pravděpodobné,
že ve svých znalostech máme neviditelné díry.
Všechno to pěkně shrnuje staré přísloví.
Když se hádáš s hlupákem,
nejprve se přesvědč, že ten druhý nedělá totéž.