¿Van travessar alguna vegada un moment en les seves vides
tan dolorós i confús
en què l'única cosa que volien
era aprendre el màxim possible per donar-li sentit a tot?
Quan tenia 13 anys, un amic proper a la familia,
que era com un oncle per a mi,
va morir de càncer de pàncrees.
Quan la malaltia va colpejar tan a prop de casa,
vaig saber que n'havia d'aprendre més,
així que vaig anar a la Web a la recerca de respostes.
A Internet hi havia moltes estadístiques
sobre el càncer de pàncrees
i em va sorprendre el que vaig trobar.
Més del 85 % dels càncers de pàncrees
tenen diagnòstics tardans,
quan la persona ja té menys d'un 2 % de possibilitats de supervivència.
Per què estem tan malament en la detecció del càncer de pàncrees?
La raó és que la medicina actual fa servir
tècniques de fa 60 anys.
Tenen més anys que mon pare.
(Rialles)
A més, és extremadament costosa;
cada examen costa USD 800 (600 € aprox.)
i és molt inexacte:
no detecta el 30 % dels càncers de pàncrees.
El metge hauria de ser molt suspicaç
per a demanar aquest examen.
Coneixent això, sabia que ha d'haver-hi una millor manera de fer-ho.
Per això vaig plantejar un criteri científic
que havia de complir un sensor
per diagnosticar el càncer de pàncrees d'una manera efectiva.
El sensor hauria de ser econòmic, ràpid,
simple, sensible, selectiu
i mínimament invasiu.
Però hi ha una raó per la qual aquest examen
no s'ha actualitzat en més de sis dècades
i és degut a que quan busquem càncer de pàncrees,
analitzem el torrent sanguini,
que està ple de proteïnes
i es busca una diferència minúscula.
Eixa diminuta quantitat de proteïna,
només eixa proteïna.
Això és quasi impossible.
No obstant això, immutable gràcies al meu optimisme adolescent...
(Aplaudiments)
vaig anar a la Web a la recerca dels dos millors amics d'un adolescent:
Google i Viquipèdia.
En aquestes dues fonts vaig trobar tot el necessari per al meu treball.
I vaig trobar-hi un article
que enumerava unes 8000 proteïnes
presents al càncer de pàncrees.
Per això vaig decidir encarar la meva nova missió:
detectar entre totes aquestes proteïnes aquelles
que podrien actuar com a biomarcadores del càncer de pàncrees.
I, per simplificar una mica,
vaig decidir elaborar un criteri científic. I és aquest.
Bàsicament, en primer lloc, la proteïna hauria de trobar-se
als càncers de pàncrees en nivells elevats al torrent sanguini
a les primeres etapes, però també només al càncer.
Així que estic connectant idees, esbufegant amb aquesta tasca colossal,
i, finalment, a l'intent 4000,
a punt de perdre el seny,
vaig trobar la proteïna.
El nom de la proteïna que vaig identificar
és la mesotelina,
una proteïna normal,
clar, llevat que tinguis càncer
de pàncrees, ovari o pulmó,
en aquest cas es troba en alta proporció al torrent sanguini.
Però la clau és també
que es troba a les primeres etapes de la malaltia,
Quan tens prop del 100 % de probabilitats
de supervivència.
I ara que havia trobat una proteïna a detectar,
vaig centrar la meva atenció en detectar aquesta proteïna
i, per tant, el càncer de pàncrees.
El meu descobriment es va produir en un lloc molt poc probable,
potser el lloc menys probable per a la innovació:
la meva classe de biologia de secundària,
l'inhibidor absolut de la innovació.
(Rialles) (Aplaudiments)
Vaig llegir aquest article d'una cosa anomenada
nanotubs de carboni, una canonada, llarga i prima de carboni
de l'amplada d'un àtom
i una 50.000 part de diàmetre d'un pèl.
I malgrat eixa mida extremadament petita,
tenen aquestes propietats increïbles.
Són els superherois de la ciència de materials.
I mentre jo estava llegint aquest article d'amagat
sota el meu escriptori a la meva classe de biologia,
se suposava que prestàvem atenció
a aquestes altres molècules anomenades anticossos.
Són prou bones perquè només reaccionen
a una proteïna específica,
però de cap manera són tan interessants com els nanotubs de carboni.
Després, assegut a la classe,
de sobte em vaig adonar:
podia combinar el que estava llegint,
els nanotubs de carboni,
amb allò que se suposava que havia d'estar pensant, els anticossos.
Bàsicament, podia teixir un grapat d'aquests anticossos
per formar una xarxa de nanotubs de carboni
i d'aquesta manera tenir una xarxa
que només reaccionés a una proteïna,
però també, gràcies a les propietats d'aquests nanotubs,
canviaria les seves propietats elèctriques
en funció de la quantitat de proteïnes present.
No obstant això, hi ha una trampa.
Aquestes xarxes de nanotubs de carboni són extremadament febles
i, com que són tan delicades, necessiten suport.
Per això vaig triar fer servir paper.
Fer un sensor de càncer amb paper
és tan simple com fer galetes amb llavoretes de xocolata,
i m'encanta.
Es comença amb una mica d'aigua, s'aboquen alguns nanotubs,
s'afegeixen anticossos, es barreja.
Agafem una mica de paper, mullem, assequem,
i ja podem detectar el càncer.
(Aplaudiments)
Després, de sobte, em vaig adonar que
hi havia un defecte en el meu pla increïble.
No puc investigar sobre càncer
al taulell de la cuina.
A la mare no li agradaria.
En canvi, vaig decidir buscar un laboratori.
Vaig elaborar un pressupost, una llista de materials,
un calendari, un procediment
i vaig enviar 200 correus a diferents professors
de la Universitat Johns Hopkins
i de l'Institut Nacional de la Salut.
Bàsicament, a tots els que tinguessin a veure amb el càncer de pàncrees.
I vaig seure a esperar eixe allau de respostes positives
a que diguessin: "Ets un geni!
Seràs la nostra salvació! "
Però... (Rialles)
després es va imposar la realitat
i al cap d'un mes,
vaig rebre 199 rebutjos, del total de 200 correus electrònics.
Un professor va revisar tot el procediment
acuradament —no sé d'on va treure tant de temps—,
va revisar-ho tot i minuciosament a cada pas
va dir per què cada cosa era el pitjor que vaig poder fer.
Clarament, el professor no tenia l'alta
estima per la meva feina que tenia jo.
No obstant això, hi havia una escletxa d'esperança.
Un professor va dir: "Potser jo pugui ajudar-te, nen".
Així que vaig anar en aquesta direcció.
(Rialles)
Mai no es pot dir que no a un nen.
Aleshores, tres mesos després,
finalment acordem una reunió amb aquest home,
i vaig anar al laboratori.
Jo estava molt entusiasmat, em vaig seure,
vaig obrir la boca i vaig començar a parlar.
Cinc segons després crida a un altre doctorat;
els doctorats es van congregar en aquesta saleta
i començaren a disparar-me preguntes
i al final em vaig sentir com l'ànec del casament.
Estàvem 20 doctorats, el professor i jo
amuntegats en aquesta oficineta
disparant preguntes a boca de canó,
intentant enfonsar el meu procediment.
Quines probabilitats hi ha? Dic, shhh!
(Rialles)
No obstant això, em vaig sotmetre a aquest interrogatori,
vaig respondre totes les seves preguntes,
vaig imaginar-me algunes; però vaig sortir airós,
i finalment vaig tenir el laboratori que necessitava.
Però poc després vaig descobrir
que el meu procediment brillant
tenia com un milió de sots
i al llarg de set mesos,
amb minuciositat vaig cobrir cada un d'aquests sots.
El resultat? Un petit sensor de paper
que costa 3 centaus (0,02 € aprox) i dóna resultat en 5 minuts.
Això és 168 vegades més ràpid,
més de 26.000 vegades més econòmic
i més de 400 vegades més sensible
que l'estàndard actual per a la detecció de càncer de pàncrees.
(Aplaudiments)
No obstant això, una de les millors parts del sensor
és que té vora el 100 % de precisió,
i pot detectar el càncer en etapes primerenques
quan es té vora el 100 % de possibilitats de supervivència.
En els propers 2 a 5 anys,
aquest sensor podria elevar les taxes de supervivència al càncer de pàncrees
d'un trist 5,5 %
a vore el 100 %
i de la mateixa manera amb càncer d'ovari i pulmó.
Però això no és tot.
Canviant eixe anticòs,
es pot buscar una proteïna diferent,
per tant, una malaltia diferent,
potencialment per a qualsevol malaltia del món.
Això abasta des de les malalties del cor,
la malària, la SIDA,
així com altres formes de càncer... el que sigui.
I espero que un dia
tots puguem tenir un oncle extra,
eixa mare, eixe germà, eixa germana,
que puguem tindre eixe familiar extra que estimem,
i que els nostres cors es desfacin d'aquesta càrrega de la malaltia
que ve del càncer de pàncrees, ovari i pulmó,
i, en potència, de qualsevol malaltia.
Amb Internet, tot és possible.
Les teories es comparteixen
i no has de ser professor
amb molts títols per tenir idees valuoses.
És un espai neutral
en què l'aspecte, l'edat o el gènere,
no importen.
El que compta són les idees.
Per a mi, es tracta de mirar a Internet
d'una manera completament nova
per adonar-se que hi ha molt més
que només cares impostades a la Web.
Es pot canviar el món.
Si un noi de 15 anys
que ni tan sols sabia què era el pàncrees
va poder trobar una nova forma de detectar el càncer de pàncrees
imaginin el que podrien fer vostès.
Gràcies
(Aplaudiments)