ב-26 באפריל, 1937,
כוחות פשיסטיים הפציצו את הכפר הבאסקי גרניקה בצפון ספרד.
זה היה אחד ממקרי ההרג הגדולים ביותר של מלחמת האזרחים הספרדית,
שנערכה בין הרפובליקה הדמוקרטית והאיחוד של גנרל פרנקו הפשיסטי.
עבור פאבלו פיקאסו, הטרגדיה הציתה תקופת עבודה קדחתנית
בה הוא יצר ציור קיר אנטי מלחמתי עצום,
שנקרא בהתאם "גרניקה."
הציור הוא עבודה חזקה של תיעוד היסטורי
ומחאה פוליטית.
אבל בעוד המניעים האמנותיים של פיקאסו ברורים,
הסמליות של הציור יכולה להיות מבלבלת וכאוטית כמו המלחמה עצמה.
איך אנחנו יכולים להבין את התמונה המזעזעת,
ומה בדיוק הופך אותה ליצירת מופת אנטי מלחמתית?
הקַנְבָס העצום של הציור מבלבל,
כשהוא מצוייר בסגנון הקוביסטי המופשט שפיקאסו ייסד.
הקוביזים מדגיש בכוונה את הדו מימדיות של הקנבס
על ידי שיטוח העצמים המצויירים.
זה מציע לצופים נקודות מבט מרובות
ולפעמים בלתי אפשריות על אותו עצם;
טכניקה שנחשבה מזעזעת אפילו בסצנה המקומית של פיקאסו.
אבל בהקשר הזה,
הסגנון מציע נקודת מבט מזעזעת מאוד
של אלימות, הרס ונפגעים.
נקודות מבט מרובות רק מגבירות את האימה שמוצגת --
שולחות את העיניים לריצה סביב המסגרת במרדף חסר תועלת אחר שלווה.
בצד שמאל, אישה מחזיקה את ילדה המת משחררת צעקה;
עיניה נוזלות במורד פניה בצורת דמעות
וראשה מתכופף אחורה באופן לא טבעי כדי להדהד את זה של תינוקה.
מתחת, יש פסל של חייל,
אבל הוא לא מסוגל להגן על האשה והילד.
במקום, גופו השבור מפוזר בחתיכות,
זרועותיו לופתות חרב שבורה כאות לתבוסה מוחלטת.
קצה חרבו פוגש את רגלה של אישה כשהיא מנסה לברוח מההרס.
אבל רגלה האחרת נראית נטועה במקום,
נעולה בפינת הקנבס גם כשהיא נמתחת להזיזה.
קורבן נוסף מופיעה מאחורי הדמות הכורעת.
נופלת חסרת תקווה כשהלהבות מלכחות סביבה,
גם היא לכודה בסצנה חסרת תקווה משלה.
כל אחת מהדמויות האלו בשולי התמונה לכודה בצורה נוראה,
דבר היוצר תחושה חריפה של קלסטרופוביה.
ואם חשבתם שהגודל העצום של הקנבס יהווה ניגוד לתחושה הזו,
קנה המידה רק מדגיש את הזוועות בגודל מלא.
הקלה אפשרית מגיעה ממנורה
המוחזקת בחזקה על ידי אישה דמויית רוח שמושיטה יד מחוץ לחלון.
אבל האם אור התקווה של המנורה באמת מאיר את הסצנה?
או האם זו נורה משוננת --
שנראה שמייצגת את הטכנולוגיות במלחמה המודרנית --
שמאירה את מראה הכאוס מתחת?
מהחלון דמוי ארון המתים שלה,
זרועותיה מנחות את הצופה חזרה למריבה,
אולי לסמלים הכי שנויים במחלוקת מכולם --
שתי חיות דמויות רוח שנלכדו בהרס.
האם הסוס הזועק מגלם את איום הלאומנות של הצבא של פרנקו?
או שהשיפוד התקוע בגופו מייצג את הקורבנות?
האם השור הלבן מסמל את ספרד,
מדינת המטאדורים ונושא חוזר ביצירותיו של פיקאסו --
או שהוא מסמל את ברוטליות המלחמה?
בסצנה הזו של סבל, החיות האלו מעלות יותר שאלות מתשובות.
ופרטים נוספים שחבויים במסגרת
מעלים אפילו יותר סודות למביטים מקרוב.
בראש הקנבס מנצנצת ציפור הנואשת לברוח מהטבח.
ושפע החיות המוצגות מרמז אולי על תאריך הפצצה --
יום שוק שמציף את הרחובות
בכפריים, חיות ונפגעים אפשריים אחרים.
כמו ההפצצה של גרניקה,
הציור של פיקאסו עמוס בהרס.
אבל מתחת לכאוס, בהיחבא, נמצאות סצנות וסמלים שעוצבו בתשומת לב,
הן נושאות את ההתקפה מרובת הפנים של הציור על פשיזם.
עשורים אחרי היצירה,
"גרניקה" שומרת על יכולתה להמם צופים ולהצית דיון,
והרבה פעמים מוזכרת בהתאספויות אנטי מלחמתיות סביב העולם.
מאות צופים התחבטו עם הדמויות הקשות, הסימבוליות המנפצת
והמסרים הפוליטיים המורכבים.
אבל אפילו בלי הבנה קרובה של הסַאבּ-טֶקְסְט המורכב,
העבודה של פיקאסו נשארת תזכורת צורבת לקורבנות האמיתיים של האלימות.