I historien om Babels tårn i Bibelen
snakket alle mennesker ett språk
helt til de plutselig ble delt inn i mange grupper
som ikke kunne forstå hverandre.
Vi vet ikke egentlig om et slikt opprinnelig språk noen sinne fantes,
men vi vet at de mange tusen språkene som eksisterer i dag,
kan spores tilbake til færre språk.
Så hvordan endte vi opp med så mange?
Da folkevandring begynte,
var verden mindre befolket.
Folkegrupper som delte ett språk og én kultur
var ofte delt i mindre stammer,
som dro i hver sin retning for å finne ferskt bytte og fruktbar jord.
Da de vandret og slo seg ned på nye steder,
ble de mer og mer isolerte
og utviklet seg forskjellig.
Mange århundrer med ulike leveforhold,
ulik mat,
og ulike naboer,
førte til at like dialekter med variert uttale og ordforråd
ble ulike språk.
Slik ble folkegruppene ytterligere delt og spredd rundt.
Akkurat som slektsforskere, prøver dagens lingvister å kartlegge prosessen
ved å spore språk så langt tilbake de kan,
helt til et felles opphav, eller protospråk.
En gruppe med språk som er beslektet på den måten, kalles språkfamilie.
Den kan inneholde mange grener og under-familier.
Hvordan avgjør vi om språk er beslektet?
Ord som lyder likt sier oss ikke mye.
Det kan være falske venner eller lånord,
og ikke nødvendigvis ord med en felles rot.
Grammatikk og syntaks er en mer pålitelig kilde,
i likhet med grunnleggende ordforråd
som pronomen, tall eller familieord,
som mindre sannsynlig er lånt.
Ved å systematisk sammenligne disse,
og ved å se etter regelmessige mønster av lydendringer
og samsvar mellom språk,
kan lingvister avgjøre forhold,
spore spesifikke steg i evolusjonen
og til og med rekonstruere tidligere språk som ikke har skriftlige kilder.
Lingvister kan til og med avsløre andre historiske ledetråder,
som å avgjøre oldtidsfolks geografiske opprinnelse og levemåter
basert på hvilke ord som var en del av morsmålet,
og hvilke som var lånt.
Lingvister møter på to hovedproblemer
når de lager språkfamilietrær.
Ett er at det ikke er en enkel måte å avgjøre
hvor grenene på bunnen skal ende,
altså hvilke dialekter som skal anses som separate språk og motsatt.
Kinesisk er kategorisert som ett språk,
men dialektene er så forskjellige at de ikke forstår hverandre,
mens de som snakker spansk og portugisisk
ofte kan forstå hverandre.
Språk som snakkes av levende folk,
eksisterer ikke i nøyaktig adskilte kategorier,
men overlapper gradvis,
krysser både grenser og kategorier.
Ofte er forskjellen mellom språk og dialekt
et spørsmål om politikk og landegrenser
heller enn språklige faktorer.
Det er derfor svaret på spørsmålet "Hvor mange språk finnes det?"
kan være mellom 3000 og 8000,
det kommer an på hvem som teller.
Et annet problem er at jo lenger vi beveger oss bakover i tid,
høyere opp i treet,
jo mindre bevis har vi om språkene.
Dagens inndeling av de store språkfamiliene
representerer grensen der forhold kan bli etablert
med rimelig sikkerhet,
altså at språk i forskjellige familier
er antatt å ikke være beslektet på noen måte.
Men det kan forandre seg.
Mens mange forslag for overordnede forhold --
eller superfamilier - er spekulativt,
er det bred enighet om noen,
og andre overveies,
særlig for språk med få brukere,
som ikke har blitt mye studert.
Kanskje vi aldri vil klare å finne ut hvordan et språk ble til,
eller om alle menneskespråk faktisk hadde felles opphav,
som ble spredd gjennom folkevandring.
Neste gang du hører et fremmedspråk, hør nøye etter.
Det er ikke sikkert at det er så fremmed som du tror.