Visste ni att det finns lösnaglar för tårna?
Jag har inte prövat dem än men jag vill verkligen göra det.
Visst är det häftigt?
Jag tänker ha dem på mig bara för...
På en fest, för skojs skull. De är bara...
De här är inte lika iögonfallande.
Kanske mer iögonfallande för de är prickiga.
De ser ut som: "Vem skulle måla prickar på tånaglarna?"
Mitt arbete går inte ut på att fantisera om karaktärer eller situationer.
Vissa tror nog att karaktärer som jag framställt var...
Att jag alltid fantiserat om att vara en femme fatale eller nåt liknande.
I mina filmstillbilder.
Det verkar inte så enkelt för mig.
När jag föreställer karaktärerna, känns det inte som nån sorts...
Nåt som har ursprung i min fantasi, mina egna drömmar.
På college, när jag höll på med det,
klädde jag ut mig som nån och sen tänkte jag:
"Oj, här är jag som Lucille Ball. Vad gör jag nu?"
Så det blev en grej. Lite mer som performance.
Jag började göra det på fester ibland.
En gång hade jag gått in i rollen och ville gå på nån invigning.
Det kändes som om nåt fattades.
Jag stoppade en kudde under klänningen och gick dit som en gravid kvinna.
Efter att jag flyttat till New York, var det inte samma sak.
Kanske för att i stan kändes det som att jag behövde mitt eget...
Gatu-pansar eller nåt, bara för att klara av gatorna,
och folk på stan, och galningarna.
Och de helgalna typerna som såg ut som en del av mina rollfigurer.
Jag ville inte bli tagen för en av dem.
Fördelen med att vara sig själv är att man kan leka och testa olika saker.
När jag experimenterade med att låta andra personer vara modeller...
Betalda modeller, eller släkt och vänner.
Det kändes som om...
Jag vet inte vad de borde göra.
för jag vet inte vad jag är ute efter förrän jag ser det.
Resultat blir att jag skyndar på dem.
Sen gör jag om allt själv, och det är jobbigt.
Även om jag gillar att hålla på med det, blir det mycket jobbigare, eftersom
det är frustrerande att försöka fånga nåt som jag inte ens kan artikulera
för jag vet inte vad jag är ute efter förrän jag ser det.