A 18-ik században komoly kapcsolat
alakult ki az angolok és indiaiak között,
főként
A Brit Kelet-indiai Társaságnál.
Ennek részeként
a nyugati nyelvészek foglalkozni
kezdtek a szanszkrit és véda nyelvekkel.
Mindeközben
egyre inkább tanulmányozták
nemcsak a szanszkrit, de
számos nyugati nyelv, köztük az angol
gyökereit is.
Sir William Jones angol nyelvész
az írott, és főleg történelmi
forrásokból származó írásokat
vizsgálta, és tőle származik
ez az idézet 1786-ból.
Azt írta: "A szanszkrit nyelv nagyon régi
ugyan, de szerkezete
csodálatos."
Jobb, mint a görögé,
gazdagabb a latinénál,
és mindkettőénél finomabb,
ám rokonságot is mutat velük,
főleg az igék gyökereinél,
és a nyelvtanban.
Ez nem lehet véletlen..."
Ezt most hangsúlyoznom kell.
"Ez nem lehet véletlen."
Azt mondja tehát, hogy sok a közös
a szanszkritban, a latinban és görögben,
tehát erős a rokonság és
a kapcsolat, ami
nem lehet véletlen.
Annyira erős,
hogy egy nyelvész sem vizsgálhatja mind a
hármat úgy, hogy nem gondolja, ugyanarról
tőről származnak.
Ezt itt alá kell húznom.
"Ha nem hisszük, hogy ugyanarról a
közös tőről származnak, amely talán már
nem is létezik,
akkor hasonló, bár kevésbé erős okok miatt
azt is feltételezhetjük, hogy mind a gót, mind a kelta,
noha más nyelvekkel keveredtek,
a szanszkrittal azonos tőről származik;
és az ősi perzsa is bekerült ide.
A Védák és a szanszkrit
vizsgálatakor felismerték,
hogy a nyelvek
kapcsolódhatnak.
Több vizsgálat után ezt napjaink
nyelvészei is így látják.
A kapcsolatok, a nyelvtan, a szókincs és a
szószerkezet alapján most úgy vélik,
hogy a szanszkrit, a latin, a germán és a
kelta nyelvek egyeazon közös tőről
eredhetnek,
mely ősi nyelvet
most úgy hívnak,
hogy proto-indoerurópai, és már kihalt.
Úgy véljük, hogy erre a
proto-indoeurópai nyelvre a szanszkrit
az egyik legrégibb bizonyíték.