Htela bih da vam danas pričam o orki po imenu Talekva.
Talekva je naučnicima takođe poznata kao J35,
jer pliva zajedno sa jatom J u Sališkom moru.
To su vode koje se protežu kroz Britansku Kolumbiju i državu Vašington.
Prošle godine, u julu 2018,
već je bila u poodmakloj fazi 17-mesečne trudnoće
i naučnici su bili vrlo uzbuđeni
jer nijedna beba nije preživela u ovom jatu tri duge godine.
Orke su takođe poznate i kao kitovi ubice.
Oni su izuzetno društvena i inteligentna bića.
Naučnici su veoma zainteresovani za njihovo ponašanje
jer u okviru svojih društvenih mreža razmenjuju navike, informacije,
pa čak i privrženost.
Oni stvaraju istinske kulture okeana.
Ali ovo jato je bilo u nevolji.
Količina kraljevskog lososa, kojeg orke vole, znatno je opala u regionu,
a zagađenost se povećala.
No, 24. jula je Talekva rodila ćerku
i naučnici su se mnogo radovali takvom razvoju događaja.
Nažalost, istog dana - zapravo, ubrzo nakon porođaja -
mladunče je uginulo.
Sledeće što se dogodilo naelektrisalo je ljubitelje životinja
širom sveta,
jer je Talekva odbila da dopusti da njena beba sklizne u vodu.
Držala ju je na svom telu i plivala sa njom.
Ako bi joj ispala, zaronila bi i spasila je,
a borila se protiv jakih struja pri tome.
Nastavila je da se tako ponaša
17 dana,
i za to vreme je preplivala više od 1 600 kilometara.
U tom trenutku je pustila bebu da sklizne u vodu.
Danas Talekva i dalje pliva sa jatom J,
ali njena žalost me još uvek pogađa.
I zaista verujem da je „žalost“ prava reč koju treba koristiti.
Verujem da je žalost prava reč koju treba koristiti
za brojne životinje koje oplakuju mrtve.
One mogu biti prijatelji, partneri ili srodnici.
Jer ti vidljivi znaci, te naznake u ponašanju,
govore nam nešto o emocionalnom stanju životinje.
Proteklih sedam godina
radim na beleženju primera žalosti kod životinja -
kod ptica, sisara,
kod pripitomljenih i divljih životinja -
i verujem da je njihova žalost stvarna.
Kažem to tako
jer moram unapred da vam priznam
da se ne slažu svi naučnici sa mnom.
Deo razloga je, rekla bih,
nešto što ja zovem „reč na a“.
Reč na a je antropomorfizam,
i to je oduvek u velikoj meri bila prepreka
za prepoznavanje emocija kod životinja.
Dakle, antropomorfizam je kada na druge životinje projektujemo
naše sposobnosti ili naše emocije.
Verovatno se svi možemo setiti primera ovoga.
Recimo da imamo prijatelja koji nam kaže:
„Moja mačka razume sve što kažem.“
Ili: „Moj pas je tako sladak.
Jutros je trčao po dvorištu prema veverici,
i znam da samo hoće da se igra.“
Pa, možda.
Ili možda ne.
Skeptična sam u vezi sa takvim tvrdnjama.
Ali žalost je kod životinja drugačija,
jer ne pokušavamo da čitamo misli životinja.
Gledamo vidljive znakove ponašanja
i pokušavamo da ih protumačimo dajući im neki smisao.
Istina, naučnici mi često protivreče i kažu:
„Vidi, životinja je možda pod stresom,
ili je možda samo zbunjena
jer joj je poremećena rutina.“
Ali mislim da ova preterana briga zbog antropomorfizma
previđa suštinsku stvar.
A to je da životinje mogu izuzetno brinuti jedna za drugu,
možda se čak i voleti.
A kada je to slučaj,
smrt može probosti srce preživelog.
Priznajmo:
ako poričemo evolutivni kontinuitet,
propuštamo da prihvatimo deo samih sebe.
Dakle, da, verujem da je žalost kod životinja stvarna
i takođe mislim da, ako je prepoznamo,
možemo učiniti svet boljim mestom za životinje,
prijatnijim prema životinjama.
Da vam kažem nešto više o žalosti kod životinja.
Počeću u Keniji.
Vidite ovde slonicu po imenu Elenor
koja se jednog dana pojavila sa modricama po nogama
i srušila se.
Vidite na levoj strani
da joj je odmah prišla druga ženka po imenu Grejs
i poduprla je pomoću svoje surle,
u pokušaju da je podigne na noge.
I uspela je,
ali se Elenor onda ponovo srušila.
U ovom trenutku je Grejs postala vidno uznemirena,
gurala je telo i proizvodila zvuke.
Elenor se ponovo srušila,
i nažalost, uginula je.
Ono što vidite na desnoj strani je ženka iz druge porodice po imenu Maui
koja je došla nakon što je uginula i ostala je uz telo.
Tu je držala bdenje, a čak se i ljuljala od bola
nad telom.
Naučnici koji su posmatrali slonove
pomno su gledali Elenorino telo
sedam dana.
Tokom tih sedam dana,
došla je parada slonova
iz pet različitih porodica.
Neki su samo bili radoznali,
ali drugi su ispoljavali ponašanja
za koje zaista smatram da se mogu svrstati kao žalost.
Kako žalost izgleda?
To može biti ljuljanje, kao što rekoh, od tuge.
Može biti i društveno povlačenje,
kada se životinja samo udalji od prijatelja
i ostane nasamo,
ili ne može da jede i spava kako treba,
a ponekad i depresivno držanje ili oglašavanje.
Za nas koji izučavamo ovo može biti veoma korisno
da uporedimo ponašanje preživelog
pre smrti i nakon smrti,
jer to poboljšava tačnost naših tumačenja.
To vam mogu objasniti
kroz priču o dvema patkama po imenu Harper i Kol.
Dakle, sad smo prešli na ptice.
Harper i Kol su uzgajani u uzgajivačnici za "foa gra"
i prema njima je okrutno postupano.
"Foa gra" podrazumeva prisilno hranjenje ptica.
Tako da je to škodilo njihovom telu, a ni njihov duh nije bio u dobrom stanju.
Ali, na sreću, spašeni su na farmerskom utočištu u Njujorku.
Tokom četiri godine su se stabilizovali i brzo sklopili prijateljstvo.
Često su odlazili do malog jezera na imanju.
Zatim je Kol počeo da dobija vrlo uporne bolove u nogama
i utočištu je postalo jasno da nad njim mora biti izvršena humana eutanazija,
i to su i uradili.
Ali onda su radnici u utočištu učinili sjajnu stvar,
jer su doveli Harpera da vidi telo.
Harper je u početku gurao telo svog prijatelja,
ali onda je legao preko njega
i ostao tu sa svojim drugom više od jednog sata.
U nedeljama koje su usledile,
bilo mu je teško.
Vratio bi se na to isto jezero gde je odlazio sa Kolom
i nije želeo druge prijatelje.
U roku od dva meseca je i on uginuo.
Sa zadovoljstvom mogu reći
da nemaju sve ožalošćene životinje ovako tužan kraj.
Prošlog leta sam letela u Boston da bih posetila svoju odraslu ćerku Saru.
Bila sam sa svojim suprugom Čarlijem.
Zaista mi je bio potreban odmor od posla.
Ali sam podlegla i proverila poslovni imejl.
Znate kako to ide.
I tu je bila prepiska o potištenom magarcu.
Za mene, kao antropologa, to nije bilo ono što sam očekivala,
ali tu se našlo, i drago mi je da sam to pročitala.
Zato što je magarica po imenu Lina otišla u drugo farmersko utočište
u Alberti u Kanadi,
kao jedini magarac tamo,
i zbog toga je imala problema da nađe prijatelje.
Ali na kraju se sprijateljila sa starijim konjem po imenu Džejk
i tri godine su bili nerazdvojni.
Povod za imejl je nastao kada se konj Džejk, star 32 godine,
ozbiljno razboleo i morali su da ga uspavaju,
pa se ovo dogodilo.
Ovo je Lina koja stoji na Džejkovom grobu.
Nije htela da uđe unutra noću. Nije htela da dođe po hranu.
Nije htela da dođe po vodu.
Kopala je po grobu, njakala u bolu,
i tako je tu stajala.
Tako smo razgovarali i iznosili ideje.
Kako pomoći ovakvoj životinji?
Pričali smo o ulozi vremena,
dodatne ljubavi i dobrote ljudi,
kao i o podsticanju da nađe novog prijatelja.
Tu se njena putanja razlikuje od patka Harpera,
jer ona jeste našla novog druga
i radnici iz utočišta su nam pisali i rekli da se sve dobro završilo.
Ponekad naučnici dopunjuju posmatranje
hormonskom analizom.
Postoji primer grupe naučnika u Bocvani
koji su uzimali fekalne uzorke pavijana i upoređivali dve različite grupe.
Prva grupa su bile ženke koje su prisustvovale napadu predatora
i koje su izgubile nekoga u tom napadu,
a druga grupa su bile ženke koje su prisustvovale napadu,
ali nisu nikoga izgubile.
Hormoni stresa su bili značajno povišeni u prvoj grupi.
Ali evo u čemu je stvar:
naučnici ih nisu nazvali samo „pavijanima pod stresom“,
već „ožalošćenim pavijanima“,
što je delimično zbog njihovih zapažanja.
Na primer, ova majka i ćerka bile su vrlo bliske,
i zatim je lav ubio ćerku.
Majka se odvojila od svih svojih prijatelja,
od mreže sa kojom je čistila krzno, ostala je sama sa sobom nedeljama -
ožalošćenost -
i potom se polako oporavila.
Dakle, imamo ožalošćene pavijane.
Da li će nam nauka jednog dana govoriti o ožalošćenim pčelama?
Hoćemo li čuti za žabe koje oplakuju?
Ne bih rekla, a mislim da je razlog tome to što je životinjama zaista potreban
vrlo blizak odnos, „jedan na jedan“, da bi se to dogodilo.
Takođe znam da su okolnosti važne, kao i ličnost.
Dokumentovala sam mačke i pse koji tuguju,
naše kućne ljubimce,
ali sam takođe komunicirala sa ženom kojoj je izuzetno smetalo
što njen pas nije tugovao.
Rekla mi je: „Prvi pas u kući je uginuo.
Druga životinja, drugi pas, deluje kao da ga se to ne tiče.
Šta nije u redu sa njim?“
(Smeh)
Dok sam je slušala,
shvatila sam da je taj pas sada jedina životinja u kući,
i što se njega tiče, to je bila prilično dobra stvar.
Dakle, okolnosti su bitne.
U svakom slučaju, životinje neće tugovati
isto kao i mi.
Mi imamo ljudsku kreativnost.
Slikamo svoju tugu, plešemo je,
ispisujemo je.
Takođe možemo žaliti zbog ljudi koje nikada nismo upoznali,
kroz prostor i vreme.
To sam snažno osetila kada sam otišla u Berlin
i stajala u Memorijalu žrtvama Holokausta.
Životinje ne tuguju isto kao mi,
ali to ne znači da njihova tuga nije stvarna.
Stvarna je i boli,
i možemo je videti ako tako odlučimo.
Ja sam izgubila oba roditelja.
U mladosti sam izgubila veoma dragog prijatelja zbog side.
Verujem da je verovatno većina vas ovde izgubila nekoga.
Pronašla sam istinsku utehu,
ohrabrenje, u saznanju da nismo jedina bića na planeti
koja osećaju ljubav i žalost.
Mislim da je to važno.
Takođe mislim da možemo da odemo korak dalje
i da možemo shvatiti da nam postojanje žalosti životinja
može pomoći da budemo bolji i bolje se ophodimo prema njima.
To se već dešava u slučaju Talekve
jer su Sjedinjene Države i Kanada sa većom hitnošću obnovile razgovore
o tome kako da pomognu orkama,
kako da obnove zalihe kraljevskog lososa
i kako da pomognu sa zagađenjem vode.
Takođe možemo uvideti da, ako je žalost stvarna,
ogromna je verovatnoća
da životinje osećaju čitav niz stvari.
Možemo videti radost, tugu, pa čak i nadu.
Ako to uradimo,
evo kako možemo početi da razmišljamo o svetu.
Možemo pogledati orke i reći
da znamo da tuguju, znamo da osećaju svoj život,
i možemo odbiti da ih ograničimo na male akvarijume u tematskim parkovima
i da ih teramo da nastupaju radi naše zabave.
(Aplauz)
Hvala.
Možemo pogledati slonove, uvažiti da oni tuguju,
i možemo obnoviti svoje napore u borbi protiv međunarodnog trofejnog lova
i protiv krivolova.
(Aplauz)
Hvala.
I možemo pogledati svoje najbliže rođake, majmune i čovekolike majmune,
i znati da oni tuguju, da osećaju svoj život,
tako da ne zaslužuju da budu zarobljeni
u vrlo invazivnim biomedicinskim eksperimentima
iz godine u godinu.
I, znate -
(Aplauz)
patke Harper i Kol nam takođe govore o nečemu.
Pomažu nam da povežemo stvari i shvatimo da ono što jedemo
utiče na to kako životinje žive.
Ne radi se samo o jelu "foa gra", i nije reč samo o patkama.
Možemo da razmislimo o svinjama, pilićima i kravama u industrijskim farmama,
i možemo o tome saznati.
Mogu vam reći da postoji stvarna nauka o osećanjima i tih životinja.
Zato svaki put kada odaberemo obrok od biljaka,
doprinosimo smanjenju patnje životinja.
(Aplauz)
Dakle, da, verujem da je žalost kod životinja stvarna.
Verujem u postojanje ljubavi kod životinja
i smatram da je vreme da mi ljudi
prepoznamo da to nije naša svojina.
Kada to uvidimo,
imamo priliku da učinimo svet mnogo boljim za životinje,
prijatnijim, nežnijim,
a usput bismo mogli spasiti i sami sebe.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)
Hvala. Hvala.
(Aplauz)