Aș vrea să vă vorbesc astăzi despre o orcă numită Tahlequah.
Tahlequah le mai este cunoscută oamenilor de știință ca J35,
deoarece înoată cu caravana J Pod în Marea Salish.
Acestea sunt apele din jurul British Columbia și Washington State.
Anul trecut, în iulie 2018,
era în luna a 17-a de sarcină,
iar oamenii de știință erau entuziasmați
fiindcă niciun pui nu mai supraviețuise în această caravană de trei ani.
Orcile mai sunt cunoscute și ca balene ucigașe.
Ele sunt ființe profund sociale și foarte inteligente.
Oamenii de știință sunt foarte interesați de comportamentul lor,
fiindcă în rețelele lor sociale ele împărtășesc obiceiuri, informații
și chiar afecțiune.
Ele creează adevărate culturi în ocean.
Dar această caravană era în pericol.
Somonul chinook, preferat de orci, era în josul regiunii,
iar poluarea era în partea de sus.
Dar pe 24 iulie Tahlequah a născut un pui femelă,
iar oamenii de știință au fost extrem de entuziasmați.
Din nefericire, în aceeași zi, la scurt timp după naștere,
puiul a murit.
Ce s-a întâmplat după aceea i-a uimit pe iubitorii de animale
din toată lumea,
fiindcă Tahlequah a refuzat să-și lase puiul în apă.
L-a păstrat lipit de ea și a înotat cu el.
Când cădea, ea se scufunda și-l salva,
luptându-se cu curenții puternici.
A menținut acest comportament
timp de 17 zile,
iar în acest timp a înotat peste 1.600 de kilometri.
Abia atunci a lăsat puiul să alunece în apă.
Astăzi, Tahlequah înoată cu caravana J Pod
dar suferința ei încă mă macină.
Și chiar cred că „suferință” este cuvântul potrivit.
Cred că suferința este cuvântul potrivit
pentru numeroase animale care își jelesc morții.
Pot fi prieteni, parteneri sau rude.
Fiindcă aceste indicii vizibile, aceste indicii comportamentale
ne spun ceva despre starea emoțională a unui animal.
În ultimii șapte ani
m-am ocupat cu documentarea exemplelor de suferință animală -
la păsări, mamifere,
la animale domestice și la animale sălbatice -
și cred în realitatea suferinței animale.
O spun în acest fel
deoarece trebuie să recunosc în fața voastră
că nu toți oamenii de știință sunt de acord cu mine.
Unul dintre motive, cred,
este din cauza cuvântului care începe cu „a”.
Cuvântul cu „a” este antropomorfism,
și istoric vorbind, a fost o mare barieră
în recunoașterea emoțiilor animalelor.
Antropomorfismul este când proiectăm asupra animalelor
capacitățile sau emoțiile noastre.
Și ne putem gândi cu toții la astfel de exemple.
Să zicem că avem un prieten care ne spune:
„Pisica mea înțelege tot ce spun.”
Sau: „Câinele meu e atât de dulce,
a fugit de dimineață peste gard după o veveriță,
și știu că voia doar să se joace.”
Ei bine, poate.
Sau poate nu.
Sunt sceptică în privința acestor afirmații.
Dar suferința animală este diferită,
fiindcă nu încercăm să citim gândurile unui animal.
Ne uităm la indicii vizibile de comportament
și încercăm să le interpretăm dându-le un sens.
E adevărat, oamenii de știință adesea mă contracarează
și spun:
„Animalul ar putea fi stresat,
sau poate că e doar confuz
fiindcă i-a fost întreruptă rutina.”
Dar eu cred că grija exagerată privind antropomorfismul
ignoră un element fundamental.
Și anume că animalele pot fi foarte atașate unele de altele,
poate chiar se iubesc.
Și când e așa,
inima supraviețuitorului poate fi ciuruită în urma unei morți.
Să recunoaștem:
dacă negăm continuitatea evoluționistă,
ignorăm părți din noi înșine.
Deci da, cred în realitatea suferinței animale,
și cred de asemenea că dacă o recunoaștem,
putem face lumea un loc mai bun pentru animale,
un loc mai blând pentru animale.
Să vă mai spun câte ceva despre suferința animală.
O să încep cu Kenya.
Vedeți aici o femelă elefant numită Eleanor,
care a venit într-o zi cu picioarele învinețite
și s-a prăbușit.
Vedeți în stânga
că altă femelă, pe nume Grace, a venit imediat la ea
și a sprijinit-o cu propriul corp,
încercând să o pună pe picioare.
Și a reușit,
dar Eleanor s-a prăbușit din nou.
În acel moment Grace era în mod vizibil tulburată,
și-a încordat trupul și a scos un sunet puternic.
Eleanor s-a prăbușit din nou,
și, din nefericire, a murit.
Ceea ce vedeți în dreapta e o femelă din altă familie, numită Maui,
care a venit și a stat lângă trupul mort.
A vegheat acolo și chiar a suferit, legănându-se
deasupra trupului.
Oamenii de știință care urmăresc elefanții
au ținut sub observație corpul lui Eleanor
timp de șapte zile.
Iar în aceste șapte zile,
s-au perindat elefanți
din cinci familii diferite.
Unii erau doar curioși,
dar comportamentul altora
m-a făcut să cred că poate fi clasificat ca suferință.
Deci cum arată suferința?
Poate fi legănare, cum am spus.
Poate fi de asemenea izolare,
când un animal pur și simplu se îndepărtează de prieteni
și stă singur,
sau refuzul de a se hrăni sau de a se odihni,
uneori o poziție gârbovită sau un strigăt.
Poate fi foarte util pentru noi, cei care studiem asta,
să putem compara comportamentul unui supraviețuitor înainte de moarte
și după moarte,
fiindcă sporește rigoarea interpretării.
Și pot să vă explic
vorbind despre două rațe, numite Harper și Kohl.
Acum am ajuns la păsări.
Harper și Kohl au crescut la o fermă de „foie gras”,
și au fost tratate cu cruzime.
„Foie gras” presupune hrănirea forțată a păsărilor.
Acest lucru le rănește corpul, și nici spiritul lor nu e în formă bună.
Din fericire au fost salvate de un adăpost pentru animale din New York.
Timp de patru ani au stat acolo și au devenit buni prieteni.
Mergeau adesea la un mic eleșteu din zonă.
Apoi, Kohl a început să aibă dureri mari la picioare,
și era evident pentru adăpost că trebuia eutanasiat,
ceea ce s-a și întâmplat.
Apoi lucrătorii de la adăpost au făcut un gest minunat,
fiindcă l-au adus pe Harper să vadă trupul.
La început, Harper a împins trupul prietenului său,
apoi s-a lăsat peste el,
și a stat acolo cu prietenul lui mai mult de o oră.
Iar în săptămânile următoare
i-a fost foarte greu.
Se întorcea la același eleșteu unde mergea cu Kohl,
și nu voia să-și facă alți prieteni.
După două luni, a murit și el.
Sunt fericită să vă spun
că nu toate animalele în suferință au parte de acest final trist.
Vara trecută am zburat la Boston în vizită la fiica mea adultă, Sarah.
Eram cu soțul meu Charlie.
Chiar aveam nevoie de o pauză.
Dar am cedat și mi-am verificat emailul de serviciu.
Știți cum e.
Era un mesaj despre un măgar deprimat.
Ca antropolog, nu mă așteptam la așa ceva,
dar mă bucur că l-am citit.
Fiindcă o femelă măgar numită Lena mersese la un alt adăpost,
de data asta în Alberta, Canada,
fiind singurul măgar de acolo,
și nu reușea să-și facă prieteni din această cauză.
În cele din urmă s-a împrietenit cu un cal mai bătrân numit Jake,
și timp de trei ani au fost nedespărțiți.
Dar motivul emailului era că Jake, calul de 32 de ani,
s-a îmbolnăvit grav și a trebuit să fie eutanasiat,
și asta se întâmpla.
Aici e Lena la mormântul lui Jake.
Nu voia să vină înapoi noaptea, nu voia să vină să mănânce.
Nu voia să vină să bea apă.
Scurma mormântul cu copita, sfărâmând pământul de durere,
și stătea acolo.
Am vorbit și ne-am sfătuit.
Ce faci cu un astfel de animal?
Am vorbit despre rolul timpului,
de iubire și bunătate din partea oamenilor
și de a o determina să-și facă un nou prieten.
Iar aici drumul ei se desparte de cel al rățoiului Harper,
fiindcă și-a făcut un prieten nou,
iar lucrătorii de la fermă mi-au scris că totul merge bine.
Uneori, oamenii de știință își suplimentează observațiile
cu analize hormonale.
Iată un exemplu al unui grup de oameni de știință din Botswana
care au analizat fecale de babuini și au comparat două grupuri diferite.
În primul grup erau femele care fuseseră atacate de prădători
și pierduseră pe cineva în acel atac,
iar în al doilea grup femelele fuseseră martore la un atac,
dar nu pierduseră pe nimeni.
Hormonii de stres erau mult mai mari în primul grup.
Dar iată un lucru:
oamenii de știință nu le-au numit doar „babuini stresați”,
ci le-au numit „babuini îndoliați”,
iar asta se datorează, în parte, observațiilor pe care le-au făcut.
De exemplu, această pereche mamă-fiică era foarte apropiată,
apoi fiica a fost ucisă de un leu.
Mama s-a retras dintre prieteni,
din grupul din care făcea parte, și a stat singură săptămâni în șir,
în doliu,
apoi s-a recuperat lent.
Avem așadar babuini îndoliați.
Ne va vorbi într-o zi știința despre albine îndoliate?
Vom afla despre broaște care jelesc?
Nu cred, și cred că motivul este că animalele chiar au nevoie
de relații apropiate, unu-la-unu, ca să se întâmple astfel.
Știu, de asemenea, că circumstanțele și personalitatea contează.
Am documentat câini și pisici care jelesc,
animalele noastre de companie,
dar am interacționat și cu o femeie extrem de deranjată
deoarece câinele ei nu jelea.
Mi-a spus: „Primul câine din casă a murit.
Al doilea câine nu pare îngrijorat.
Ce nu e în regulă cu el?”
(Râsete)
Ascultând-o,
mi-am dat seama că acest câine e acum singurul animal din casă,
și din punctul lui de vedere, asta e o afacere foarte bună.
Circumstanțele contează.
În orice caz, animalele nu se întristează
exact la fel ca noi.
Noi, oamenii, suntem creativi.
Ne pictăm tristețea, ne dansăm tristețea,
ne scriem tristețea.
Putem fi triști pentru oameni pe care nu i-am cunoscut,
de departe și din alte timpuri.
Am simțit asta când eram la Berlin
și am mers la Memorialul Holocaustului.
Animalele nu se întristează exact ca noi,
dar asta nu înseamnă că tristețea lor nu e reală.
Este reală, este mistuitoare,
și o putem vedea dacă vrem.
Mi-am pierdut ambii părinți.
Am pierdut un prieten foarte drag la o vârstă fragedă din cauza SIDA.
Cred că probabil cei mai mulți dintre voi ați pierdut pe cineva.
Și am găsit un real confort,
o consolare, să știu că nu suntem singurele ființe de pe pământ
care simt iubirea și suferința.
Și cred că este important.
Cred de asemenea că putem face un pas înainte,
și putem realiza că realitatea suferinței animale
ne poate ajuta să fim mai buni și să facem ceva bun pentru ele.
Asta se întâmplă deja cu Tahlequah,
fiindcă SUA și Canada și-au reînnoit discuțiile
despre cum să ajute orcile,
cum să restaureze somonul Chinook
și cum să ajute în problema poluării apelor.
Putem vedea și că dacă suferința e reală,
este extrem de plauzibil că animalele
au un spectru larg de sentimente.
Astfel putem vedea bucurie, tristețe, chiar și speranță.
Și dacă facem asta,
iată cum putem începe să ne gândim la lume.
Putem privi orcile și putem spune:
știm că ele jelesc, știm că au sentimente,
și putem refuza să le închidem în mici bazine din parcuri acvatice
să execute acrobații și să ne distreze.
(Aplauze)
Vă mulțumesc!
Ne putem uita la elefanți și putem spune: da, jelesc,
și putem crește eforturile împotriva vânătorii internaționale de trofee
și împotriva braconajului.
(Aplauze)
Vă mulțumesc!
Și ne putem uita la cele mai apropiate rude, maimuțele,
și știm că ele jelesc, au sentimente,
deci nu merită să fie izolate
pentru experimente biomedicale extrem de invazive
an după an.
Și, știți...
(Aplauze)
rațele Harper și Kohl ne spun de asemenea ceva.
Ne ajută să facem legătura și să realizăm că ceea ce mâncăm
afectează viața animalelor.
Și nu e vorba doar de „foie gras”, nu e vorba doar despre rațe.
Ne putem gândi la porci și la pui și la vacile din ferme,
și putem ști.
Vă pot spune, științific, că și aceste animale simt.
Așa că, de fiecare dată când alegem o masă bazată pe plante,
contribuim la reducerea suferinței animale.
(Aplauze)
Deci da, cred în realitatea suferinței animale.
Cred în realitatea iubirii animale,
și cred că e momentul ca noi, oamenii,
să recunoaștem că nu suntem proprietarii acestor lucruri.
Și când vedem asta,
avem oportunitatea să facem lumea mult mai bună pentru animale,
o lume mai bună, o lume mai blândă,
și pe parcurs, am putea să ne salvăm pe noi înșine.
Vă mulțumesc foarte mult!
(Aplauze)
Vă mulțumesc! Vă mulțumesc!
(Aplauze)