Šodien vēlos jums pastāstīt par zobenvaļu mātīti vārdā Talekva.
Zinātnieki Talekvu pazīst arī kā J35,
jo viņa peld kopā ar J baru Sališu jūrā,
Britu Kolumbijas un Vašingtonas štata ūdeņos.
Pagājušogad, 2018. gada jūlijā,
tuvojās viņas 17 mēnešus ilgās grūtniecības beigu posms,
un zinātnieki nepacietīgi gaidīja,
jo trīs ilgus gadus šajā barā nebija izdzīvojis neviens no mazuļiem.
Zobenvaļus reizēm sauc arī par plēsoņdelfīniem.
Tie ir ārkārtīgi sabiedriskas un ārkārtīgi inteliģentas būtnes,
un zinātniekus ļoti interesē šo dzīvnieku uzvedība,
jo savos sociālajos tīklos tie dalās ar paradumiem, informāciju
un pat pieķeršanos.
Tie okeānos rada īstas kultūras.
Taču šim baram klājas grūti.
Reģionā ir ievērojami sarucis zobenvaļu iemīļoto čaviču, lašveidīgo zivju, skaits,
un palielinājies piesārņojuma līmenis.
Tomēr 24. jūlijā Talekvai piedzima meitiņa,
un zinātnieki bija sajūsmā.
Diemžēl tajā pašā dienā, patiesībā īsi pēc piedzimšanas,
mazulis nomira.
Tas, kas notika tālāk, satrieca dzīvnieku mīļotājus
visā pasaulē –
Talekva neparko neļāva mazulim nogrimt.
Viņa peldēja, turot mazuli uz sevis.
Ja mazulis noslīdēja, viņa ienira, lai to glābtu,
un to visu viņa darīja par spīti spēcīgām jūras straumēm.
Viņa turpināja to darīt
17 dienas,
un šajā laikā nopeldēja vairāk nekā 1600 kilometrus.
Visbeidzot viņa ļāva mazulim ieslīdēt ūdenī.
Šodien Talekva turpina peldēt ar baru J,
bet viņas sēras mani joprojām aizkustina.
Un es uzskatu, ka vārds „sēras” ir vietā.
Es uzskatu, ka vārds „sēras” ir vietā,
runājot par vairākiem dzīvniekiem, kas sēro par saviem mirušajiem –
draugiem, partneriem, radiniekiem.
Jo šīs vizuālās norādes, šīs uzvedības norādes
atklāj kaut ko par dzīvnieku emocionālo stāvokli.
Pēdējos septiņus gadus es dokumentēju
dzīvnieku sērošanas piemērus –
starp putniem, zīdītājiem,
mājlopiem un savvaļas dzīvniekiem –,
un es ticu, ka dzīvnieku sēras ir īstas.
Redziet, es to saku tādēļ,
ka man jūs jābrīdina –
ne visi zinātnieki man piekrīt.
Un daļēji iemesls tam, manuprāt,
ir vārds, kas sākas ar „a”.
Šis vārds ir antropomorfisms,
un vēsturiski tas ir ievērojami kavējis
dzīvnieku emociju atzīšanu.
Antropomorfisms nozīmē,
ka mēs projicējam savas spējas un emocijas uz citiem dzīvniekiem.
Un mēs droši vien varam iedomāties šādas situācijas.
Piemēram, kāds draugs saka:
„Mans kaķis saprot it visu, ko saku.”
„Mans suns ir tik mīļš,
šorīt dārzā viņš skrēja pakaļ vāverei,
un es zinu, ka viņš tikai gribēja paspēlēties.”
Jā, varbūt.
Vai arī ne.
Pret šādiem apgalvojumiem esmu skeptiska.
Bet dzīvnieku sēras ir kas cits,
jo mēs nemēģinām nolasīt, kas dzīvniekiem prātā.
Mēs redzam vizuālas uzvedības izpausmes
un mēģinām tās izskaidrot, piešķirot tām jēgu.
Tiesa, zinātniekiem bieži vien ir pretargumenti:
„Klau, dzīvniekam, iespējams, ir stress,
vai varbūt tas ir vienkārši apjucis,
jo izjaukta viņa ierastā ikdienas rutīna.”
Bet, manuprāt, šī pārliekā uztraukšanās par antropomorfismu
palaiž garām ko ārkārtīgi svarīgu,
proti, ka dzīvnieki patiešām spēj rūpēties viens par otru,
varbūt tie spēj viens otru pat mīlēt.
Un, ja tā ir,
nāve var salauzt izdzīvojušā sirdi.
Atzīsim –
ja noliedzam evolucionāro spektru,
mēs noraidām arī daļu sevis.
Tāpēc, jā, es ticu, ka dzīvnieki patiesi sēro,
un uzskatu, ka, to atzīstot,
varam padarīt pasauli par labāku, iejūtīgāku vietu dzīvniekiem.
Ļaujiet man pastāstīt vairāk par dzīvnieku sērām.
Sāksim Kenijā.
Šo ziloni sauc Eleanora,
un kādu dienu viņa pārnāca ar nobrāztām kājām
un sabruka.
Pa kreisi ir Greisa, kas tūlīt pat piesteidzās klāt
un ar snuķi mēģināja uzdabūt viņu kājās.
Un viņai izdevās,
bet tad Eleanora atkal sabruka.
Tajā brīdī Greisas uzvedība pauda acīmredzamu satraukumu,
viņa bakstīja otras zilonenes ķermeni un vokalizēja.
Eleanora atkal sabruka
un diemžēl nomira.
Pa labi redzama Maui, zilonene no cita bara,
kas ieradās pēc Eleanoras nāves un palika pie līķa.
Viņa palika pie mirušās
un pat šūpojās tā, kā to dara ziloņi stresa ietekmē.
Ziloņu pētnieki Eleanoras līķi rūpīgi novēroja
septiņas dienas.
Un šo septiņu dienu laikā
pie līķa ieradās piecu dažādu baru ziloņi.
Daļa izrādīja vienkārši ziņkāri,
bet citu uzvedības izpausmes,
manuprāt, patiešām būtu klasificējamas kā sēras.
Kā tad izpaužas sēras?
Tā var būt stresa situācijām raksturīga šūpošanās,
Tā var būt atdalīšanās no bara –
dzīvnieks pamet draugus
un izvēlas palikt vienatnē,
tie var būt ēstgribas un miega traucējumi,
reizēm depresīva poza vai vokalizācija.
Pētniekiem var būt ļoti noderīga
iespēja salīdzināt izdzīvojušā uzvedību
pirms un pēc otra dzīvnieka nāves,
jo tas uzvedību ļauj izskaidrot precīzāk.
Paskaidrošu to,
pastāstot par divām pīlēm vārdā Hārpers un Kols.
Esam pārgājuši pie putniem.
Hārpers un Kols bija uzauguši fuagrā putnu fabrikā,
un piedzīvojuši nežēlību.
Fuagrā fabrikās putnus baro ar varu.
Putni bija traumēti gan fiziski, gan dvēseliski.
Bet par laimi viņus izglāba saudzētava Ņujorkas ziemeļos.
Četrus gadus abi atguvās un bija nešķirami draugi.
Bieži vien abus varēja atrast īpašuma mazajā dīķītī.
Tad Kolam sākās neciešamas sāpes kājās,
un saudzētavai bija skaidrs, ka pareizākais ir viņu iemidzināt,
un tā arī darīja.
Taču pēc tam saudzētavas darbinieki izdarīja ko īpašu –
mirušo ķermeni viņi aiznesa parādīt Hārperam.
Vispirms Hārpers mēģināja ķermeni bakstīt,
bet tad nogulās tam pāri
un palika kopā ar draugu vairāk nekā stundu.
Turpmākās nedēļas
viņam klājās grūti.
Viņš atkal un atkal atgriezās dīķītī, kurā bija pavadījis laiku ar Kolu,
un nevēlējās draudzēties ne ar vienu citu.
Divus mēnešus vēlāk arī viņš nomira.
Par laimi ne visi sērojošie dzīvnieki piedzīvo bēdīgu galu.
Pagājušovasar es devos uz Bostonu, lai apciemotu savu meitu Sāru.
Biju kopā ar savu vīru Čārliju,
un man patiešām vajadzēja atvilkt elpu no darba.
Tomēr es salūzu un atvēru darba e-pastu.
Jūs jau zināt, kā tas ir.
Un tur ieraudzīju saraksti par atraidītu ēzeli.
Tas nebija gluži tas, ko kā antropoloģe gaidīju,
bet tur nu tas bija, un man prieks, ka to izlasīju.
Ēzelīte vārdā Līna bija pārvietota no vienas saudzētavas uz citu,
šoreiz Albertā, Kanādā.
Kā vienīgajam ēzelim
viņai bija grūti atrast draugus.
Taču galu galā viņa iedraudzējās ar pavecu zirgu Džeiku,
un turpmākos trīs gadus abi bija nešķirami.
Bet iemesls sarakstei bija tas, ka Džeiks 32 gadu vecumā
bija smagi saslimis un iemidzināts.
Tālāk notika, lūk, kas:
Līna stāv uz Džeika kapa.
Naktīs viņa negribēja iet iekšā. Viņa negribēja ēst.
Viņa negribēja dzert.
Viņa kašņāja kapa zemi, satraukti bubināja
un turpināja stāvēt.
Mēs par to runājām un mēģinām rast idejas,
kā šādam dzīvniekam palīdzēt.
Mēs runājām par to, ka vajadzīgs laiks,
vairāk cilvēka mīlestības un maiguma,
vajadzīgs pamudinājums atrast jaunu draugu.
Un šajā vietā Līnas stāsts izvēršas citādi nekā pīles Hārpera piedzīvotais,
jo viņai izdevās atrast jaunu draugu –
saudzētavas darbinieki atrakstīja un pastāstīja, ka viss beidzies labi.
Reizēm zinātnieki novērojumus papildina
ar hormonālo rādītāju izpēti.
Piemēram, zinātnieku grupa Botsvānā
salīdzināja divas paviānu sugas, izmantojot fēču materiālu.
Pirmajā grupā bija mātītes, kas pieredzējušas plēsēja uzbrukumu
un tajā kādu zaudējušas,
savukārt otrajā grupā – mātītes, kas pieredzējušas uzbrukumu,
bet nav nevienu zaudējušas.
Stresa hormonu līmenis pirmajā grupā bija ievērojami augstāks.
Bet svarīgi ir, lūk, kas –
zinātnieki tos nesauca par satrauktiem paviāniem,
bet gan par paviāniem, kas pārdzīvo tuvinieka zaudējumu,
daļēji novērotās uzvedības dēļ.
Piemēram, starp šo māti un meitu valdīja ļoti tuvas attiecības,
bet tad meitu saplosīja lauva.
Māte pārstāja kontaktēties ar draugiem, ar apčubināšanas grupām,
nedēļām ilgi viņa turējās nomaļus –
tuvinieka zaudējums –
un tad palēnām atguvās.
Tātad paviāni, kas pārdzīvo tuvinieka zaudējumu.
Vai kādu dienu zinātne atklās bites, kas pārdzīvo tuvinieka zaudējumu?
Vai uzzināsim par sērojošām vardēm?
Nedomāju, ka tā notiks, jo, manuprāt,
sērošana iespējama tad, ja dzīvniekiem ir ciešas, viens pret vienu attiecības.
Es zinu, ka nozīme ir arī apstākļiem un personībai.
Esmu dokumentējusi sērojošus kaķus un suņus,
mūsu biedrus un pavadoņus,
bet esmu arī runājusi ar sievieti, kuru ārkārtīgi satrauca tas,
ka viņas suns nesēroja.
Viņa stāstīja, ka nomiris ģimenes pirmais suns,
bet šķiet, ka otram sunim tas neko nenozīmē –
kas viņam kaiš?
(Smiekli)
Klausoties viņā,
es sapratu, ka suns nu ir vienīgais dzīvnieks ģimenē,
un, viņaprāt, tas nemaz nav tik slikti.
Tātad apstākļiem ir nozīme.
Lai vai kā, dzīvnieki sēro mazliet citādi nekā mēs.
Cilvēkiem piemīt radošums.
Mēs savas sēras gleznojam, paužam dejā,
mēs par tām rakstām.
Mēs spējam sērot par cilvēkiem, kurus nekad neesam satikuši,
no kuriem mūs šķir attālums un laiks.
Īpaši spēcīgi es to izjutu Berlīnē,
Holokausta memoriālā.
Dzīvnieki sēro citādi,
bet tas nenozīmē, ka to sēras nav īstas.
Tās ir īstas, un tās ir dziļas,
un tās ir ieraugāmas, ja izvēlamies redzēt.
Esmu zaudējusi abus vecākus.
Man ļoti tuvs draugs jaunībā nomira no AIDS.
Domāju, ka vairums klātesošo kādu reiz ir zaudējuši.
Un manas sāpes patiesi ir remdējusi,
man par mierinājumu ir kalpojusi apziņa, ka neesam vienīgās būtnes,
kas mīl un sēro.
Manuprāt, tas ir svarīgi.
Un es uzskatu, ka varam arī spert soli tālāk
un saprast, ka dzīvnieku sēru īstums
mums var palīdzēt labāk izturēties pret dzīvniekiem.
Tas jau noticis Talekvas gadījumā,
jo ASV un Kanāda ir atjaunojušas sarunas par steidzamu vaļu aizsardzību,
par čaviču populācijas atjaunošanu
un ūdens piesārņojuma samazināšanu.
Tāpat, ja sēras ir īstas,
ļoti iespējams, dzīvnieki jūt daudz un dažādas emocijas.
Mēs varētu pētīt prieku, skumjas, pat cerības.
Un, ja darīsim to,
mēs varam sākt domāt citādi par visu pasauli.
Skatoties uz vaļiem, varam teikt –
mēs zinām, ka tie sēro, mēs zinām, ka tie jūt,
mēs varam atteikties no to iesprostošanas mazos atrakciju parku baseinos
un šo dzīvnieku izmantošanas izklaidei.
(Aplausi)
Paldies.
Skatoties uz ziloņiem, varam teikt –
jā, tie sēro, un mēs varam ar jaunu sparu
vērsties pret starptautiskajām trofeju medībām un malumedniecību.
(Aplausi)
Paldies.
Un, skatoties uz saviem tuvākajiem radiniekiem, pērtiķiem,
mēs zinām, ka tie sēro, mēs zinām, ka tie jūt,
tāpēc šie dzīvnieki nav pelnījuši,
ka tos gadu no gada pakļauj invazīviem biomedicīniskiem eksperimentiem.
Un, ziniet...
(Aplausi)
arī pīles Hārpers un Kols mums kaut ko iemāca.
Viņi ļauj ieraudzīt kopainu un saprast, ka tas, ko ēdam,
ietekmē dzīvnieku dzīves apstākļus.
Un runa nav tikai par fuagrā vai pīlēm.
Ar cūku, vistu un govju fermām ir tāpat.
Varu apliecināt – zinātne pierāda, ka arī šie dzīvnieki jūt.
Tāpēc ikreiz, kad izvēlamies augu valsts maltīti,
mēs sniedzam savu artavu dzīvnieku ciešanu mazināšanā.
(Aplausi)
Tāpēc, jā, es ticu, ka dzīvnieki patiešām sēro.
Es ticu, ka dzīvnieki patiešām mīl,
un domāju, ka mums, cilvēkiem, ir laiks atzīt,
ka šīs emocijas raksturīgas ne tikai mums.
Un, ja to ieraugām,
mēs varam padarīt pasauli
par daudz labāku, iejūtīgāku, draudzīgāku vietu dzīvniekiem,
un pie reizes varam izglābt arī paši sevi.
Liels paldies.
(Aplausi)
Paldies. Paldies.
(Aplausi)