Egy kardszárnyú delfinről szeretnék ma beszélni önöknek.
A Tahlequah nevű orkát a tudósok J35-ként is ismerik,
mivel a J jelű rajjal úszik a Salish-tengerben,
amely Brit Columbia és Washington állam partjainál terül el.
Tavaly, 2018 júliusában
17 hónapos vemhessége a vége felé járt,
és a tudósok nagyon izgultak,
mert a rajban már három éve egyetlen borjú sem maradt életben.
Az orkát gyilkos bálnaként is emlegetik.
Természetüknél fogva társas lények és rendkívül intelligensek.
A tudósokat nagyon foglalkoztatja a viselkedésük,
mert társas rendszereikben azonosak a szokásaik, kommunikálnak egymással,
sőt kötődnek egymáshoz.
Saját kultúrákat hoznak létre az óceánban.
Ez a raj azonban fogyatkozóban van,
mivel kedvenc táplálékuk, a királylazac populációja csökkent a régióban,
a környezetszennyezés pedig növekedett.
Ennek dacára július 24-én Tahlequah világra hozta nőstény borját,
és az esemény lázba hozta a tudósokat.
De sajnos ugyanazon a napon – röviddel megszületése után –
a borjú elpusztult.
Ami ezután történt, minden állatbarátot lenyűgözött
világszerte,
mert Tahlequah nem engedte, hogy kicsinye eltűnjön az óceán mélyében.
A testén tartotta, és úgy úszott tovább.
Amikor a tetem lesüllyedt, alámerült, hogy megmentse,
és még erős árral szemben is visszahozta a felszínre.
17 napon át
viselkedett így,
és ez idő alatt 1600 kilométert tett meg.
Végül engedte, hogy kicsiny borja elmerüljön.
Tahlequah ma vándorol tovább a rajával,
de gyásza még most is megrendít.
Hiszem, hogy a gyász a legjobb szó.
Azt hiszem, a gyász a legtalálóbb szó számos esetben,
amikor az állatok bánkódnak halottjuk miatt.
Gyászolhatják barátaikat, társukat, rokonaikat.
Ezek a jól látható jelek, viselkedésbeli jelek ugyanis
sokat elárulnak érzelmi állapotukról.
Az elmúlt hét évben
dokumentáltam az állatok gyászával kapcsolatos megfigyeléseket –
madarak, emlősök,
házi- és vadállatok gyászreakcióit –,
és hiszem, hogy létezik gyász az állatvilágban.
Azért fogalmazok így,
mert őszintén be kell vallanom önöknek,
hogy nem minden tudós ért egyet velem.
Ennek oka részben –
ahogy mondani szoktam – az a-betűs szó,
az antropomorfizmus,
amely hosszú ideig megakadályozta
az állatok érzéseinek elismerését.
Az antropomorfizmus során emberi tulajdonságainkat, érzéseinket
vetítjük ki állatokra.
Bizonyára mindannyian tudnánk példákat sorolni.
Mondjuk, egyik barátunk azzal jön,
hogy "a macskám mindent megért, amit mondok",
vagy "a kutyám olyan édes,
rohant ma reggel egy mókus felé a kertben,
és tudom, hogy csak játszani akart vele."
Talán.
De lehet, hogy mégsem.
Kételkedem az ilyen állításokban.
De az állati gyász más eset,
mert nem az állat gondolatait akarjuk megfejteni,
hanem viselkedésének jól látható jeleit tanulmányozzuk,
és próbáljuk értelmezni.
Tudóskollégáim bizony gyakran kritizálnak
ilyen megjegyzésekkel:
"Nézd! Úgy tűnik, nyugtalan ez az állat,
vagy lehet, hogy csak összezavarodott,
mert felborult a napi rutinja."
Úgy gondolom, az antropomorfizmussal szembeni túlzott aggodalom miatt
szem elől tévesztünk egy lényeges pontot.
Mégpedig, hogy nagyon szoros összetartás létezhet állatok között,
sőt talán szeretet is.
És ha így van,
a veszteség összetörheti a túlélő szívét.
Lássuk be:
Ha megtagadjuk az evolúciós folytonosságot,
akkor önmagunk egy részét is megtagadjuk.
Szóval igen, hiszem, hogy létezik gyász az állatvilágban,
és azt is gondolom, ha elismerjük ezt,
jobb és boldogabb világot teremthetünk
az állatok számára.
Hadd meséljek néhány történetet az állatok gyászáról.
Az első Kenyába visz minket.
Itt látható az Eleanor nevű elefánt,
aki összezúzta a lábait,
és egy nap összeesett.
Itt láthatják a bal oldalon,
hogy egy másik nőstény elefánt, Grace rögtön odament hozzá,
és az agyarával megpróbálta felállítani,
próbálta talpra segíteni.
Sikerült is,
de Eleanor újból a földre rogyott.
Ekkor Grace láthatóan nyugtalanná vált,
bökdöste a testet és morgott.
Eleanor újból összeesett,
és sajnos elpusztult.
Jobb oldalon egy másik család nősténye, Maui látható,
aki a haláleset után érkezett, és a test mellett maradt.
Ott virrasztott, közben nyugtalanul ringatózott
a test felett.
Az elefántokat megfigyelő tudósok
hét napig folyamatosan szemmel tartották
Eleanor testét.
Ez idő alatt
egy csordányi elefánt érkezett
öt különböző családból.
Páran csak kíváncsiak voltak,
de a többiek viselkedése
úgy gondolom, valóban gyászként értelmezhető.
Milyen jelei vannak a gyásznak?
Lehet nyugtalan ringatózás, mint említettem.
Társaság megvonása,
amikor az állat félrehúzódik a társaitól,
és magában gubbaszt.
Lehet étvágytalanság, alvászavar,
néha depresszióra utaló testtartás vagy hang.
Nagyon hasznos számunkra, akik e reakciókat tanulmányozzuk,
ha össze tudjuk hasonlítani a túlélőnek a haláleset előtti
és utáni viselkedését.
Ez ugyanis javítja értelmezésünk pontosságát.
Két kacsa példáján keresztül tudom ezt megvilágítani,
a nevük Harper és Kohl.
Tehát most madarakról lesz szó.
Harper és Kohl kacsamájtermelő telepen nevelkedtek,
ahol kegyetlen bánásmódban volt részük.
A kacsamájtermelés során kényszertáplálást alkalmaznak,
ami testi fájdalmat okozott nekik, és mentálisan is rossz állapotban voltak.
De szerencsére megmentette őket egy menhely New York állam északi részén.
Rendbe jöttek, és négy éven át szoros barátságban éltek.
Gyakran felkerestek egy kis tavat az állatmenhelynél.
Kohl lábát azonban leküzdhetetlen fájdalom gyötörte,
és egyértelmű volt, hogy humánus módon el kell altatni.
Ez meg is történt.
A menhely dolgozói azonban zseniális dolgot találtak ki.
Odavitték Harpert, hogy láthassa a barátját.
Először bökdöste a testét,
majd odabújt hozzá,
és több mint egy órán át ott maradt mellette.
A következő heteket
nehezen viselte.
Visszajárt a kis tóhoz, ahol együtt szoktak úszni Kohllal,
de nem akart más kacsákkal barátkozni.
Két hónapon belül ő is meghalt.
Szerencsére
nem minden gyászoló állat végzi ilyen szomorúan.
Múlt nyáron Bostonba repültem meglátogatni felnőtt lányomat, Sarah-t.
Férjemmel, Charlie-val mentem.
Tényleg muszáj volt kizökkennem a munkából.
De nem bírtam megállni, hogy ne nézzek rá a leveleimre.
Tudják, hogy van ez.
Egy lehangolt szamár volt a téma.
Antropológusként meglepett az eset,
de megtörtént, és örültem, hogy elolvastam.
Egy Lena nevű szamár új menhelyre került
Kanadában, Alberta tartományban,
és mint az egyetlen ottani szamár
nehezen illeszkedett be.
De aztán összebarátkozott egy idősebb, Jake nevű lóval,
és három évig elválaszthatatlanok voltak.
Az email azért jött, mert Jake 32 éves korában
súlyosan megbetegedett, és el kellett altatni.
Ez történt tehát.
Itt Lena látható Jake sírjánál.
Nem akart bemenni éjszakára, nem akart bemenni enni.
Nem akart bemenni inni.
Lábával kaparta a sírt, fájdalmas bőgést hallatott,
el sem mozdult onnan.
Erről beszélgettünk és ötleteltünk.
Mit tehetünk egy ilyen állatért?
Szóba került, hogy fontos szerepe van az időnek,
és hogy több szeretetet, kedvességet kapjon az emberektől,
hogy ösztönözzük a barátkozásra.
A szamár története ezen a ponton eltért Harper kacsáétól,
mert sikerült új barátot szereznie,
és a menhely dolgozói visszajelezték, hogy szépen alakulnak a dolgok.
A tudósok néha hormonanalízissel is
kiegészítik megfigyeléseiket.
Például egy botswanai tudóscsoport
páviánok ürülékéből vett mintát, és két csoportot hasonlított össze.
Az egyikben olyan nőstények voltak, akik látták, hogy támad a ragadozó,
és el is veszítettek valakit a támadásban.
A másikban pedig olyanok, akik látták a támadást,
de nem veszítettek el senkit.
A stresszhormon jóval magasabb volt az első csoportban,
de most jön a lényeg:
a tudósok nem úgy említették őket, hogy "nyugtalan páviánok",
hanem úgy, hogy "gyászoló páviánok",
részben a megfigyeléseik alapján.
Például ez az anya és lánya szoros kötelékben éltek együtt,
de az utódot megölte egy oroszlán.
Az anyaállat félrevonult
a társas rendszerében élő barátaitól, és hetekig magában gubbasztott –
gyászolt –
majd lassan felépült.
Tehát vannak gyászoló páviánok.
Beszél-e a tudomány egy nap gyászoló méhekről?
Fogunk-e hallani békákról, akiket emészt a bánat?
Nem hiszem, ehhez ugyanis az egyedeknek
nagyon szoros kapcsolatban kell állniuk.
Emellett számít a környezet és a személyiség is.
Dokumentáltam társállataink,
kutyák és macskák gyászreakcióit,
de beszéltem olyan hölggyel is, akit nagyon aggasztott,
hogy a kutyája nem gyászolt.
Azt mondta: "Meghalt az első kutyánk,
és a második a jelek szerint nincs lesújtva.
Mi a baj vele?"
(Nevetés)
Miközben hallgattam, rájöttem:
ez a kutya az egyetlen állat most a háznál,
és az ő szempontjából, ez remek pozíció.
Tehát számítanak a körülmények.
Az állatok semmi esetre sem gyászolnak
pont úgy, ahogy mi.
Nekünk van emberi alkotóképességünk.
Lefestjük, eltáncoljuk,
megírjuk a gyászunkat.
Gyászolhatunk olyan embereket is,
akikkel térben és időben sosem találkoztunk.
Mélyen átéreztem ezt, amikor elmentem Berlinbe,
és ott álltam a Holokauszt-emlékmű előtt.
Az állatok tehát nem úgy gyászolnak, ahogy mi,
ám ez nem jelenti azt, hogy a gyászuk ne lenne valódi.
Valódi a gyászuk, és nyomot hagy bennük.
Látnunk kell ezt.
Én mindkét szülőmet elvesztettem,
meghalt egy nagyon kedves barátom fiatalon, AIDS-ben.
Bizonyára önök közül is sokan elvesztettek már valakit.
Számomra igazi vigaszt, megnyugvást jelentett a tudat,
hogy nem mi vagyunk az egyetlen lények ezen a Földön,
akik szeretetet és gyászt éreznek.
Úgy gondolom, ez fontos.
Azt is gondolom, hogy ez előbbre vihet minket
annak felismeréséhez, hogy az állati gyász létezése
jobbá tehet minket, és segíthet, hogy többet tegyünk értük.
Tahlequah esetében ezt már láthatjuk is,
hiszen az Egyesült Államok és Kanada újból tárgyalásokat folytat,
hogy miként lehetne határozottabban segíteni az orkáknak,
megakadályozni a királylazac kihalását,
és csökkenteni a vízszennyezést.
Azt is beláthatjuk, hogyha a gyász valódi,
nagyon valószínű az a feltevés,
hogy az állatoknak sokféle érzése van.
Vizsgálhatnánk az öröm, a szomorúság, sőt a remény képességét is.
És akkor
elkezdhetnénk másképp nézni a világot.
Nézzük a kardszárnyú delfineket:
tudjuk, hogy gyászolnak, tudjuk, hogy érzik az életet,
és elutasíthatjuk, hogy szórakoztató parkok kis medencéiben tartsák őket,
és mutatványokat adjanak elő a szórakoztatásunkra.
(Taps)
Köszönöm.
Nézzük az elefántokat: igen, ők is képesek gyászolni,
és újult erőfeszítéssel felléphetünk a nemzetközi trófeavadászat
és orvvadászat ellen.
(Taps)
Köszönöm.
És nézzük legközelebbi rokonainkat, a majmokat, csimpánzokat:
tudjuk, hogy gyászolnak, hogy érzik az életet,
tehát méltatlan, hogy befogjuk őket
invazív orvosbiológiai kísérletek céljából
újra és újra.
És tudják...
(Taps)
Harper és Kohl kacsa története is üzen nekünk valamit.
Abban segít, hogy felismerjük az összefüggést és ráébredjünk:
az étel, amit megeszünk, hatással van az állatok életére.
Nemcsak hizlalt májról, és nemcsak kacsákról van szó.
Elég, ha a nagyüzemi gazdaságokban tartott sertésekre, csirkékre,
szarvasmarhákra gondolunk.
Azt kell mondanom, a tudomány szerint ezek az állatok is éreznek.
Minden alkalommal, amikor növényi alapú ételt fogyasztunk,
hozzájárulunk az állatok szenvedésének csökkentéséhez.
(Taps)
Szóval igen, hiszem, hogy létezik gyász az állatvilágban.
Hiszem, hogy létezik állati szeretet,
és úgy gondolom, ideje felismernünk,
hogy mi, emberek nem birtokoljuk ezeket a lényeket.
Ha ezt belátjuk,
sokkal jobb világot teremthetünk az állatok számára,
egy boldogabb, barátságosabb világot,
és mindeközben talán magunkat is megmenthetjük.
Köszönöm szépen.
(Taps)
Köszönöm.
(Taps)