Ráda bych vám dnes řekla příběh o kosatce jménem Tahlequah.
Tahlequah je vědcům známa také jako J35,
protože pochází ze stáda J v Sališském moři.
Jedná se o vody při Britské Kolumbii a státu Washington.
Loni, v červenci roku 2018,
se jí v 17. měsíci březosti dobře vedlo
a vědci z toho byli nadšení,
protože žádné mládě z tohoto stáda již celé tři roky nepřežilo.
Kosatky jsou známy také jako velryby zabijáci.
Jsou to velmi společenští a nesmírně inteligentní tvorové.
A vědci se velmi zajímají o jejich chování,
protože v rámci svých sociálních společenství sdílejí zvyky, informace
a dokonce i city.
V oceánu vytvářejí opravdové kultury.
Jenže toto stádo mělo potíže.
Počet lososů čavyča, které kosatky upřednostňují, v této oblasti velmi klesl
a znečištění přibylo.
24. července však Tahlequah porodila dceru
a vědci tímto vývojem byli nadšení.
Bohužel ještě téhož dne – vlastně krátce po narození –
mládě zemřelo.
To, co poté následovalo, uchvátilo milovníky zvířat
po celém světě,
protože Tahlequah nenechala své mládě vklouznout do vody.
Držela jej na svém těle a plavala s ním.
Když spadlo, potopila se a zachránila jej,
musela přitom bojovat se silnými proudy.
Takto si počínala po celých 17 dní
a během toho uplavala přes 1 600 km.
Až poté nechala své mládě sklouznout do vody.
Dnes Tahlequah žije dál se stádem J,
ale její žal mě stále dojímá.
A věřím, že „žal“ je to pravé slovo.
Věřím, že žal je to pravé slovo
pro mnohá zvířata, která truchlí pro mrtvé.
Může jít o jejich přátele, partnery či příbuzné.
Protože tyto zjevné signály, tyto signály v chování
nám říkají něco o emočním stavu zvířete.
Posledních sedm let
jsem dokumentovala příklady zvířecího zármutku –
u ptáků, savců,
u domestikovaných i divokých zvířat –
a věřím, že zvířata skutečně truchlí.
Říkám to,
protože už dopředu musím přiznat,
že ne všichni vědci v tom se mnou souhlasí.
Částečně to je kvůli tomu,
čemu říkám „slovo na a“.
Tímto slovem je antropomorfismus
a historicky je to velký strašák
při rozpoznávání zvířecích emocí.
K antropomorfismu dochází,
když zvířatům připisujeme naše schopnosti či emoce.
A každý z nás si pravděpodobně vybaví nějaký příklad.
Řekněme třeba, že máme přítele, který říká:
„Moje kočka rozumí všemu, co jí řeknu.“
Nebo: „Můj pes je tak roztomilý.
Dnes ráno běžel přes dvůr za veverkou
a já vím, že si s ní chtěl jen hrát.“
No, možná.
Nebo možná ne.
Ohledně takových výroků jsem skeptická.
Ale se zvířecím zármutkem je to jiné,
protože se nesnažíme číst zvířatům myšlenky.
Sledujeme zjevné projevy chování
a snažíme se je interpretovat a dát jim nějaký význam.
Je pravda, že mi vědci často odporují
a říkají:
„Hele, to zvíře může být jen vystresované
nebo jen zmatené,
protože byl narušen jeho každodenní život.“
Ale myslím si, že toto přehnané zabývání se antropomorfismem
opomíjí základní myšlenku.
A tou je, že zvířatům na sobě navzájem velmi záleží,
možná se dokonce mohou milovat.
A pokud tomu tak je,
může smrt zasáhnout pozůstalé zvíře u srdce.
Nic si nenamlouvejme:
pokud popřeme evoluční kontinuitu,
úplně opomineme velkou část nás samotných.
Takže ano, věřím, že zvířata skutečně truchlí,
a také si myslím, že pokud si to přiznáme,
můžeme pro zvířata udělat svět lepším
a laskavějším místem.
Dovolte mi, abych o truchlení zvířat řekla něco více.
Začnu Keňou.
Žije tam slonice jménem Eleanor,
která jednoho dne přišla s pohmožděnýma nohama
a zhroutila se.
Na levém obrázku vidíte,
že další slonice jménem Grace k ní okamžitě přišla
a pak ji pomocí chobotu podepřela
a snažila se ji postavit zpět na nohy.
Povedlo se jí to,
ale Eleanor znovu upadla.
V té chvíli už Grace začala být viditelně zoufalá,
podpírala ji a řvala.
Eleanor upadla znovu
a nakonec bohužel zemřela.
Na pravém obrázku vidíte samici z jiné rodiny jménem Maui,
která přišla po její smrti a zůstala u jejího těla.
Držela u ní stráž
a dokonce se nad tělem zoufale kymácela.
Vědci, kteří slony sledovali,
pečlivě celých sedm dní
pozorovali Eleanořino tělo.
A během těch sedmi dní
přišlo procesí dalších slonů
z pěti různých rodin.
Někteří z nich byli jen zvědaví,
ale jiní projevovali chování,
které by podle mého mělo být klasifikováno jako žal.
Jak tedy žal vypadá?
Jak jsem říkala, může to být zoufalé kymácení.
Také to může být sociální odloučení,
když se zvíře vyhýbá přátelům
a raději tráví čas o samotě,
nebo neschopnost pořádně jíst či spát,
někdy také ztrápený postoj či vokalizace.
To je velmi užitečné pro nás, kteří toto chování studujeme,
abychom byli schopni porovnat chování pozůstalého zvířete
před a po oné smrti,
protože to zvyšuje přesnost naší interpretace.
Mohu vám to vysvětlit
na příkladu dvou kačerů jménem Harper a Kohl.
Nyní jsme tedy u ptáků.
Harper a Kohl vyrůstali v továrně na foie gras
a bylo s nimi velmi krutě zacházeno.
Výroba foie gras spočívá v násilném překrmování ptáků.
Ubližovalo jim to nejen tělesně, ale ani psychicky na tom nebyli nejlépe.
Naštěstí však byli zachráněni útulkem pro hospodářská zvířata v New Yorku.
Během čtyř let se jejich stav stabilizoval a rychle se stali přáteli.
Často chodili k malému jezírku na pozemku útulku.
Kohl pak začal trpět nesnesitelnými bolestmi nohou
a útulku již bylo jasné, že by měl být humánně usmrcen,
což se také stalo.
Pak ale pracovníci útulku udělali úžasnou věc.
Vzali totiž Harpera, aby se na tělo podíval.
Harper nejprve do těla svého kamaráda strkal,
ale pak se na něj položil
a tak s ním zůstal déle než hodinu.
A v následujících několika týdnech
prožíval těžké časy.
Vracel se k onomu jezírku, kde dříve trávil čas s Kohlem,
a už nestál o žádné jiné přátele.
Po dvou měsících také zemřel.
Jsem ale ráda, že mohu říct,
že ne všechna truchlící zvířata mají tak smutný konec.
Minulé léto jsem spolu se svým manželem Charliem
letěla do Bostonu navštívit svou dospělou dceru Sarah.
Potřebovala jsem si odpočinout od práce.
Jenže jsem podlehla a podívala se na svůj pracovní e-mail.
Však to znáte.
A našla jsem tam zprávu o sklíčeném oslovi.
Jako antropoložka jsem nic takového nečekala,
ale přesto jsem ráda, že jsem si to přečetla.
Šlo o oslici jménem Lena, která byla přijata do jiného útulku,
tentokrát v Albertě v Kanadě,
kde byla jediným oslem
a kvůli tomu měla problém najít si přátele.
Nakonec se však spřátelila se starším koněm jménem Jake
a po tři roky byli nerozlučnými přáteli.
Jenže ten e-mail mi přišel z toho důvodu, že Jake, kterému bylo 32 let,
vážně onemocněl a musel být uspán.
A právě o to šlo.
Toto je Lena stojící u Jakeova hrobu.
Nechtěla odejít, aby se v noci vyspala, ani aby se najedla.
Nechtěla odejít, aby se napila.
Hrabala kopyty u hrobu, zoufale hýkala
a jen tam tak stála.
Bavili jsme se a debatovali.
Co můžeme pro takové zvíře udělat?
Mluvili jsme o roli času
nebo o výjimečné lásce a laskavosti lidí
a o tom, jak na ni naléhat, aby si našla nového přítele.
Zde se však její příběh od příběhu kačera Harpera liší,
protože Lena si nakonec nového přítele našla
a pracovníci útulku mi psali, že to dobře dopadlo.
Občas vědci svá pozorování doplňují
o hormonální analýzu.
Příkladem je kolektiv vědců v Botswaně,
který odebíral exkrementy paviánů a porovnával tak dvě různé skupiny.
První skupina byla tvořena samicemi, které byly svědky útoku predátora,
při němž někoho ztratily.
Druhou skupinu tvořily samice, které sice byly svědky útoku predátora,
ale nikoho při něm neztratily.
Hladina stresových hormonů byla u první skupiny o dost vyšší.
Ale zajímavé je toto:
vědci jim neříkali „vystresovaní paviáni“,
nazývali je „truchlícími paviány“,
a to částečně kvůli pozorováním, která učinili.
Například tato dvojice, matka a dcera, si byla velmi blízká,
pak ale dceru zabil lev.
Matka se stranila všech svých přátel,
své pečovatelské sítě, a celé týdny zůstávala sama –
bolestná ztráta –
pak se pomalu vzpamatovala.
To tedy máme truchlící paviány.
Bude jednou věda mluvit o truchlících včelách?
Uslyšíme o žábách, které truchlí?
Já si to nemyslím, a to proto,
že k tomu zvířata potřebují vzájemný blízký vztah dvou jedinců.
Také vím, že záleží na okolnostech a na charakteru.
Zdokumentovala jsem truchlící kočky a truchlící psy,
naše zvířecí společníky,
ale také jsem se setkala se ženou, kterou nesmírně trápilo,
že její pes netruchlí.
Říkala mi: „První pes, kterého jsem měla, zemřel.
Jenže se zdá, že mého druhého psa to moc nezajímá.
Co je s ním špatně?“
(smích)
Jak jsem ji poslouchala,
uvědomila jsem si, že ten pes je nyní jediným zvířetem v domácnosti,
a co se jeho týká, situace se pro něj vyvinula celkem dobře.
Takže na okolnostech záleží.
Každopádně zvířata nebudou truchlit stejně
jako my lidé.
Lidé jsou totiž kreativní.
Ze žalu se můžeme dostat malováním nebo tancem,
můžeme se z něj vypsat.
Můžeme také truchlit pro lidi, které jsme nikdy nepotkali,
napříč časem a prostorem.
To jsem cítila velmi silně, když jsem navštívila Berlín
a stála jsem před Památníkem holokaustu.
Zvířata sice netruchlí stejně jako my,
ale to neznamená, že jejich zármutek není skutečný.
Je skutečný a spalující,
a pokud chceme, můžeme jej spatřit.
Já jsem ztratila oba rodiče.
Můj velmi drahý přítel zemřel v mladém věku na AIDS.
Věřím, že většina z vás, kdo tu jste, zřejmě někoho ztratila.
A je pro mě skutečnou útěchou,
když vím, že nejsme jedinými bytostmi na této planetě,
které prožívají lásku a zármutek.
A podle mě je to důležité.
Také si myslím, že můžeme udělat ještě více
a uvědomit si, že opravdovost zvířecího zármutku
nám může pomoci být lepšími a dělat více dobra pro zvířata.
To se také již děje s Tahlequah,
protože Spojené Státy a Kanada s větší naléhavostí
obnovily jednání o tom, jak pomoci kosatkám,
jak navýšit počty lososů čavyča
a jak bojovat proti znečištění vod.
Vidíme též, že je-li zármutek skutečný,
pak je také velmi pravděpodobné,
že zvířata cítí celou řadu dalších věcí.
Mohli bychom se podívat na radost, smutek, dokonce i naději.
A pokud to uděláme,
můžeme se zamýšlet nad světem.
Můžeme se zaměřit na kosatky a říci:
víme, že truchlí, víme, že si uvědomují svůj život.
Pak můžeme odmítat věznit je v malých nádržích v zábavních parcích
a nutit je předvádět se pro naše pobavení.
(potlesk)
Děkuji.
Můžeme se podívat na slony a uznat, že truchlí,
pak můžeme obnovit naše úsilí v boji proti mezinárodnímu lovu trofejí
a proti pytláctví.
(potlesk)
Děkuji.
A můžeme se podívat na naše nejbližší žijící příbuzné, opice a lidoopy,
a víme-li, že truchlí a jsou si vědomi svého života,
pak si nezaslouží být vězněni
kvůli vysoce invazivním biomedicínským experimentům,
a to rok co rok.
Víte –
(potlesk)
i kačeři Harper a Kohl nám něco říkají.
Pomáhají nám propojit si souvislosti a uvědomit si, že to, co jíme,
ovlivňuje život zvířat.
To se nevztahuje jen na foie gras, nebo pouze na kachny.
Mluvíme i o prasatech, kuřatech a kravách ve velkochovech,
můžeme to zjistit.
Mohu říci, že věda má pravdu a že tato zvířata také cítí.
Takže pokaždé, když zvolíme rostlinné jídlo,
přispíváme ke snížení utrpení zvířat.
(potlesk)
Takže ano, věřím v opravdovost zvířecího zármutku.
Věřím v opravdovost zvířecí lásky
a myslím si, že je čas, abychom my lidé pochopili,
že to není vlastní jen nám.
A pokud si to uvědomíme,
máme možnost udělat svět mnohem lepším místem pro zvířata,
laskavějším světem, něžnějším světem,
a zároveň s tím můžeme zachránit i sami sebe.
Mnohokrát vám děkuji.
(potlesk)
Děkuji. Děkuji.
(potlesk)