Még emlékszem, amikor először láttam, hogy valaki droginjekciót ad be magának.
Vancouverbe érkeztem éppen egy kutatási projekt vezetőjeként,
témánk: a HIV-fertőzések megelőzése a hírhedt Downtown Eastside negyedben.
A Portland Hotel előterében történt az eset.
A szálló egy szociális lakásprojekt része:
a város legkirekesztettebb emberei kapnak itt szobát,
a "nehezen elszállásolhatóak".
Sosem felejtem el a fiatal nőt, ahogy ott állt a lépcsőn,
döfködte magát a tűvel és közben azt sikoltozta:
"Nem találom a vénát!"
A vére telefröcskölte a falat.
Válaszként a városban uralkodó elkeserítő helyzetre – a droghasználatra,
a szegénységre, az erőszakra, a HIV-fertőzöttség emelkedésére –
Vancouver 1997-ben kihirdette az egészségügyi szükségállapotot.
Ezzel megnyílt az út az ártalomcsökkentő intézkedések előtt:
ilyenek például a tűcsere program,
a könnyített hozzáférés a metadonhoz,
és végül egy ellenőrzött fogyasztói állomás nyitása.
Ezek mind csökkentik az injekciózás veszélyeit.
Mégis, húsz év elteltével
az ártalomcsökkentés még mindig szélsőséges koncepciónak számít.
Van, ahol a mai napig büntethető az, aki steril tűt hord magánál.
A drogfogyasztókat inkább letartóztatják,
ahelyett, hogy metadon-terápiára küldenék őket.
Az ellenőrzött fogyasztói állomások nyitásának javaslatát
a mai napig elvetik akár olyan nagyvárosokban is,
mint Seattle, Baltimore vagy New York:
ez az ellenállás vakon tagadja mindazt, amit a függőségről tudunk.
Miért van ez?
Miért ragaszkodunk ahhoz a gondolathoz,
hogy az egyetlen opció a leszokás – vagyis a nulla tolerancia?
Miért nem vesszük észre a személyes beszámolókat
és a tudományos bizonyítékokat,
amelyek az ártalomcsökkentés hatékonyságáról szólnak?
Ellenzők azzal érvelnek, hogy az ártalomcsökkentő módszer
nem segít leszokni a drogozásról.
Nos, éppen ez a lényege.
A büntető és társadalmi szankciók ellenére,
amiket bevezettünk,
az emberek mégis drogoznak, és túl sokan bele is halnak.
Ellenzői azt is mondják, hogy lemondunk az emberekről,
amikor a gyógyításuk helyett a kezelésükkel foglalkozunk.
Ennek éppen az ellenkezője igaz.
Nem mondunk le róluk.
Tudjuk, hogy életben kell tartanunk őket ahhoz,
hogy meggyógyuljanak.
Steril tű és biztonságos hely felkínálása az injektáláshoz,
ezek az első lépések a kezelés és a gyógyulás útján.
Azért is támadnak minket, mert szerintük ez a módszer
helytelen üzenetet közvetít gyerekeinknek a szerfüggőkről.
Amennyire én tudom, a drogfogyasztók éppen a saját gyerekeink.
Az ártalomcsökkentés üzenete pedig ez: a drogok valóban ártalmasak –,
de nekünk akkor is gondoskodnunk kell a drogfogyasztókról.
A tűcsere nem reklámfogás a drogfogyasztás népszerűsítésére.
A metadonklinika és a felügyelt injekciós helyiség sem az.
Mindkét helyen beteg és szenvedő embereket láthatunk,
ez a látvány pedig egészen biztosan nem bátorít drogfogyasztásra.
Vegyük példaként a felügyelt használói helyiségeket.
Valószínűleg ez a leginkább félreértelmezett gyógykezelés.
Véleményünk szerint sokkal jobb,
ha a fogyasztók tiszta helyen, steril tűvel,
gondoskodó emberek társaságában injekciózzák be magukat,
mintha mindezt egy sötét sikátorban tennék,
közösen használt fertőzött tűvel, és a rendőrség elől bújkálva.
Mindenki jobban jár így.
Vancouverben a Carol Street 327-ben nyílt az első használói helyiség:
keskeny, betonpadlós szobácska, néhány székkel és egy doboz steril tűvel.
A rendőrség többször bezárta,
de furcsamód mindig újra kinyílt,
gyakran feszítővas segítségével.
Esténként lejártam oda,
hogy orvosi ellátást nyújtsak az injekciózóknak.
Mély benyomást tett rám az, hogy az ott dolgozók
milyen odaadással és élvezettel végzik a munkájukat.
Nem ítélkeztek, nem undorodtak, nem féltek,
rengeteg komoly beszélgetést folytattak.
Azt láttam, hogy a hihetetlen trauma,
fizikai fájdalmak és lelki betegségek ellenére
mégis mindenki hitt abban, hogy a dolgok majd jóra fordulnak.
A legtöbben meg voltak győződve arról, hogy egyszer végleg leszoknak a drogokról.
Ez a szoba volt az INSITE előfutára,
ami Észak-Amerika első, felügyelt, államilag elismert használói szobája.
2003-ban nyílt, egy hároméves kutatási program keretében.
A kutatási időszak végén a konzervatív kormány be akarta zárni.
Nyolc év elteltével az INSITE bezárása körüli harc
elérte Kanada Legfelsőbb Bíróságát.
Kanada kormánya így szembekerült
két megrögzött drogfogyasztóval, Dean Wilsonnal és Shelley Tomic-kel,
akik saját bőrükön tapasztalták
az INSITE előnyeit:
A bíróság egyhangúlag az INSITE nyitva tartása mellett döntött.
Indoklásukban súlyos csapást mértek a kormányoldal érvrendszerére.
Idézek:
"Az INSITE bezárásának hatása a drogfogyasztók életére,
a megbetegedések és halálozások kockázatának ezzel összefüggő növekedése
messze nincs arányban azzal a haszonnal,
amelyet Kanada azzal nyerne,
ha egységesen állást foglalna a drogok birtoklásának ügyében."
Reményteli pillanat volt ez számunkra.
Ám a Legfelsőbb Bíróság irányadó üzenete ellenére
egészen a közelmúltig
nem nyílt új használói szoba Kanadában.
Érdekes dolog történt azonban 2016 decemberében:
a túladagolások növekedése miatt Brit Columbia tartomány kormánya
túladagolás-megelőző helyiségek nyitását engedélyezte.
A szövetségi jóváhagyás folyamatát megkerülve
a tartomány huszonkét pontján felügyelt használói szobák nyíltak,
lényegében illegális módon.
Egyik napról a másikra
emberek ezrei fogyaszthattak drogot ellenőrzött körülmények közt.
Több száz túladagolást gátoltak meg naloxone-injekciók segítségével.
Az INSITE 14 éves adatai:
75 ezer különböző személy használt illegális droginjekciókat
több mint három és fél millió alkalommal,
és egyetlenegy sem halt meg közülük.
Soha senki nem halt meg az INSITE-ban.
Ezek a puszta tények.
Kutatási eredmények és sikereink bizonyítják a tűcsereprogram,
metadonhasználat és a felügyelt injekciós helyiségek létjogosultságát.
Mind józan, toleráns módszerek: védik a drogfogyasztók egészségét,
emberi kapcsolatot teremtenek velük,
csökkentik szenvedéseiket, valamint a halálesetek számát.
De akkor miért nem terjednek az ártalomcsökkentő programok?
Miért gondoljuk még mindig, hogy a drogfogyasztás bűncselekmény?
A drogokkal és fogyasztóikkal szembeni ellenérzéseink mélyen gyökereznek.
Elárasztanak bennünket a drogok hatásáról szóló
szörnyű képek és sajtóhírek.
Egész társadalmi csoportokat bélyegzünk meg.
Ujjongunk, amikor kommandósok drogkereskedőkre csapnak le.
Úgy tűnik, senkit sem zavar, ha több börtönt építenek,
amelyekbe a drogfogyasztókat zárhatják.
Emberek millióit tartja fogva
az erőszak, szegénység és bebörtönzés ördögi köre,
amelyet a drogtörvényeink generálnak, nem pedig maguk a drogok.
Hogy lehetne megértetni az emberekkel, hogy a drogfogyasztók is megérdemlik
a gondoskodást és a szabadságot,
amikor folyton fegyvereket, bilincset és börtönt emlegetnek ezzel kapcsolatban?
Tisztázzuk a dolgokat:
ha valamit illegálisnak minősítünk, csak intézményesítjük a megbélyegzését.
A drogok illegálissá tétele nem csökkenti azok fogyasztását.
Az, hogy képtelenek vagyunk ezt másképp látni,
a droghasználattal kapcsolatos hamis képzeteinken alapul.
Elhitették velünk, hogy a drogfogyasztók
felelőtlen emberek, akik csak a drogokért élnek,
ezért a saját hibájukból egyre lejjebb csúsznak
a bűnözés és a szegénység világába,
közben pedig elvesztik a munkájukat, családjukat – és végül az életüket.
Valójában azonban mindegyiküknek más és más a háttere,
gyermekkori trauma, szexuális bántalmazás, elmebetegség áldozatai,
vagy valami tragédia érte őket.
A drogokat arra használják, hogy tompítsák fájdalmukat.
Ezt meg kell értenünk, mielőtt foglalkozni kezdünk velük.
Drogstratégiánknak valójában a szociális igazságosságról kéne szólnia.
Míg a média Prince vagy Michael Jackson túladagolásos halálával foglalkozik,
a legtöbb szenvedés
a társadalom peremén élőknek jut,
a szegényeknek, a nincsteleneknek.
Ők nem járnak szavazni; többnyire magányosan élnek.
Ők a társadalom szemete.
A drogfogyasztókat még az egészségügyben is megbélyegzik.
Kerülik is az egészségügyi intézményeket.
Tudják, hogy mihelyst kórházba kerülnek,
nem fognak velük kesztyűs kézzel bánni.
A drogutánpótlás megszakad,
legyen az heroin, kokain vagy kristálymet.
Ráadásul még kérdésekkel is bombázzák őket,
amitől kiszolgáltatottnak érzik magukat, szégyenkeznek.
"Milyen drogokat használ?"
"Mióta él az utcán?"
"Hol vannak a gyermekei?"
"Mikor volt utoljára bebörtönözve?"
Egyszóval: "Miért nem hagyja már abba a drogfogyasztást?"
Az egész gyógyászati hozzáállás fordítva működik.
Valamiért úgy gondoljuk,
hogy a legmegfelelőbb kezelési mód az elvonás.
Aki elég szerencsés, az részt vehet egy elvonóprogramban.
Akinek a közelében elérhető Suboxone vagy metadon,
az bekerülhet egy leszoktató programba.
Soha nem kínáljuk nekik azt, ami a túlélésükhöz igazán fontos lenne:
a legális, orvos által felírt ópiátokat.
A hirtelen elvonás olyan, mint cukorbetegtől megvonni a cukrot,
vagy súlyos asztmást maratonfutásra buzdítani,
vagy azt javasolni a depressziósnak, hogy legyen vidám.
Más betegségeknél nem jut eszünkbe,
hogy a legdrasztikusabb módszerrel kezdjük el kezelni.
Miért gondoljuk azt, hogy ez a stratégia működne
ilyen komplex betegség esetében, amilyen a függőség?
Bár a véletlen túladagolás nem újkeletű jelenség,
a mostani krízis mértéke példátlan.
A Centre for Disease Control becslése szerint
2016-ban 64 ezer amerikai halt meg kábítószer-túladagolás miatt,
jóval többen, mint amennyien baleset vagy gyilkosság során.
Észak-Amerikában a vezető halálozási ok a húsz és ötven év közöttiek körében
a drogfogyasztásból ered.
Gondoljunk csak bele!
Hogy jutottunk idáig, és miért éppen most?
Teljes zűrzavar uralkodik az ópiátok körül.
Évtizedek óta használunk olyan legális fájdalomcsillapítókat,
mint az Oxycontin, a Percocet és a Dilaudid.
Becslések szerint kétmillió amerikai naponta szed ópiátokat,
több mint hatvanmillió pedig
a tavalyi év során legalább egyszer felíratta magának orvosával.
A vénykötelesek szerek hatalmas mennyisége
az öngyógyszerezés állandó forrásává vált.
Válaszul erre a hisztériára
megszigorították a hozzáférést, jelentősen csökkent az utcai ellátás.
Ennek akaratlan, bár várható következménye
a túladagolások drámai növekedése lett.
Sokan ugyanis, akik eddig receptre felírható szereket használtak,
most a heroinhoz fordultak.
Mára az illegális drogpiac legkeresettebb termékei tragikus módon
a szintetikus drogok lettek, főképp a fentanil.
Ezek az új drogok olcsók, hatásosak és nagyon nehezen adagolhatók.
Szó szerint megmérgezik a fogyasztóikat.
Miért nem tekintünk erre is úgy, mint bármely más mérgezéses járványra?
Mi lenne, ha hirtelen emberek ezrei halnának meg
mondjuk, mérgezett hústól, csecsemőtápszertől vagy kávétól?
Igazi vészhelyzetként kezelnénk.
Azonnal biztonságosabb utánpótlást keresnénk.
Jogszabályokat módosítanánk,
támogatnánk az áldozatokat és családjaikat.
A drogtúladagolások rohamos növekedésével azonban
semmi ilyet nem tettünk.
Továbbra is megvetjük a drogokat és fogyasztóikat,
ész nélkül minden energiát a törvényes szankciókra fecsérlünk.
A kérdés: merre tovább?
Először is: támogatnunk kéne az ártalomcsökkentő programokat
egész Észak-Amerikában.
Tudom, hogy bizonyos helyeken, például Vancouverben
ez már megszokott gondoskodási és kezelési mód.
Biztosan tudom, hogy ártalomcsökkentés nélkül
még sokkal magasabb lenne a halálesetek száma.
Személyesen ismerek több száz embert,
akik ennek köszönhetik életüket.
De ez a módszer csak a kezdet.
Ha a drogokkal kapcsolatban valóban eredményekre törekszünk,
komoly párbeszédet kéne folytatnunk a drogok tiltásáról
és birtoklásuk büntetéséről.
Fel kell ismernünk, hogy a drogfogyasztás mindenekelőtt közegészségügyi probléma,
ezért elsősorban szociális és egészségügyi megoldást igényel.
Már van egy működő modellünk.
2001-ben Portugália is átélte a maga drogválságát.
Rengeteg szerfüggő, magas bűnözési ráta,
a túladagolások számának rohamos növekedése.
Az akkori globális egyezményekkel dacolva legálissá tették a drogok birtoklását.
Amit addig a drogüldözésre költöttek,
onnantól egészségügyi és rehabilitációs célokra fordították.
Meg is lett az eredménye.
A drogfogyasztás drámaian lecsökkent.
Ritka a túladagolás.
Jóval többen jutnak kezeléshez.
Az emberek visszakapták az életüket.
Annyira megszoktuk már a tiltást, a büntetést és előítéletet,
hogy nem vesszük észre a szenvedést,
amit mi magunk okozunk a legvédtelenebbeknek.
Idén még több embert tartóztatnak majd le
illegális drogkereskedelem miatt.
Gyerekek ezrei látják majd, hogy szüleiket
drogfogyasztás miatt bebörtönzik.
És túl sok szülőt értesítenek majd arról,
hogy gyermekük túladagolás miatt meghalt.
Lehetne másképp is.
Köszönöm.
(Taps)