Ono o čemu danas želim pričati je pravljenje djece.
Nije ono što mislite, ipak je ovo obiteljska emisija.
Želim pričati o nevjerojatnim, prekrasnim,
ponekad iritantnim crtama
koje zovemo temperament ili ličnost.
Neka se djeca brzo razljute ili rastuže,
dok se drugi čine vrlo mirni.
Neka djeca vole buku, ljude i aktivnosti,
dok druga preferiraju tišinu i čak samoću.
Neka djeca jasno izražavaju svoje emocije,
dok je kod drugih nemoguće otkriti što osjećaju.
Odakle dolaze te crte temperamenta?
Da li, i što, da poduzmemo u vezi s njima?
Iz istraživanja blizanaca znamo
da geni utječu na oko 50-60% djetetova temperamenta.
Zvuči mnogo. I jest mnogo.
Međutim ostavlja prostora za utjecaj.
Kao što je okolina.
Dugo se vremena debatiralo o tome
da li ponašanje oblikuje priroda ili odgoj.
Danas je, uglavnom, debata završena.
Mogu vam reći da je odgovor na pitanje
radi li se o prirodi ili odgoju, "Da".
(Smijeh)
Priča ovdje ne završava.
Kad pričate s roditeljima, mnogi se dive
činjenici koliko su djeca različita.
Kažu: "Ne razumijem. Djeca istih roditelja,
odgojena u istom domu, istim odgojem,
a nemaju ništa zajedničko."
Mnogo je puta to istina.
Pitanje da li uistinu odgajamo djecu na isti način
je zanimljivo.
Ako pitate roditelje, većina kaže: "Da, postupali smo jednako."
Ako pitate djecu, ona će uglavnom reći
da su se roditelji ponašali drugačije.
Ako se vrše opservacijske studije roditelja i djece,
često je istina na sredini.
Ali stvari postaju još kompliciranije.
Postoji nešto što genetičari zovu
"korelacija gen-okolina",
i to je od velike važnosti.
Za dječji razvoj to znači
da okolina u kojoj dijete odrasta nije neki slučajan događaj
koji se nadvio nad dijete,
nego je povezana s ponašanjem na koje utječe genetika.
Znam da to još zvuči dosta tehnički.
Želim napomenuti da je to
vrlo važan i praktičan koncept.
Izmislio sam metaforu za koju mislim da djeluje.
To je da djeca, poput planina,
imaju sposobnost stvoriti svoje vrijeme.
Razmislite o djetetu koje je temperamentom sretno,
otvoreno i srdačno.
I kako svemir odgovara na te karakteristike. Razumijete?
To su djeca kraj kojih roditelji izgledaju kao zvijezde.
Što s djetetom koje je plaho?
Ili se lakše iznervira?
Kako svijet odgovara na takvu djecu?
Često s više straha ili nervoze.
Te crte tada mogu ojačati.
Snježna kugla tada počne rasti i kretati se te ono
što je počelo kao mala razlika u temperamentu naraste
u ogromne razlike.
Što da učinimo u vezi toga?
Možemo okriviti roditelje, zar ne?
Psihijatri su to jedno vrijeme radili. Po mom mišljenju - nije baš dobra ideja.
Možemo kriviti djecu
i ulagati energiju na popravljanje nepoželjnog ponašanja.
Ili možemo iskoristiti nova znanja kako bismo osmislili strategije
kojima bi se snježna lavina pokrenula u drugom smjeru.
Termin kojeg volim koristiti kad pričam s roditeljima,
pogotovo kad govorim o
odgajanju zahtjevnije djece je "nadjačavanje".
"Nadjačavanje".
Kad vas vaša mala planina provocira i započinje oluju,
može to biti potpuno normalno i razumljivo,
ali često pogoršava stvari.
Ono što često pomaže u tim trenucima
je priznanje da smo sad u tim trenucima "nadjačavanja".
I tada poduzeti malen, ali svjestan korak
u drugom smjeru.
Lakše reći nego učiniti?
Znam. Bio sam u toj situaciji. Još sam uvijek.
S vježbom postaje lakše.
Znam također da to zvuči
suprotno onome što su roditeljima savjetovali.
Dr. Spock rekao je da trebamo odgajati
na instinktivan način, koji nam se čini prirodan.
Mislim da je to dobar savjet i ne želim mu proturječiti.
Želim reći da često postoje trenuci
kad je najbolji odgovor onaj koji nam je neprirodan
ako želimo krenuti u drugom smjeru.
Stella Chess i Alexander Thomas, poznati istraživači temperamenta,
izjavili su prije 50 godina
da crte temperamenta same po sebi nisu ni dobre ni loše.
Ono zbog čega one uspijevaju,
što ih čini prilagodljivima,
je stupanj u kojem su ta crta i okolina dobar par.
Ta se teorija, teorija dobre podudarnosti, podučava i danas.
Ako razmislite o svom našem trudu
da se poboljša taj par, možemo ga svesti
na dvije stvari.
I to vrijedi za roditeljski odgoj,
školske intervencije,
indivudualnu terapiju.
Možete pokušati promijeniti dijete da se uklopi u okolinu,
ili možete pokušati promijeniti okolinu da se prilagodi djetetu.
Premda moram reći da me se nedavno dojmila
treća strategija.
A to je da ponekad možete odstupiti,
vjerovati u ono što ste dosad učinili u odgoju
i dopustiti djetetovu temperamentu da sam vrši interakciju s okolinom.
Moram priznati da mi je to izazovno.
Moja žena kaže da je to za mene
prouzročilo neke trenutke "nadjačavanja".
(Smijeh)
To spominjem, jer mislim da kad pričamo o odgoju,
pogotovo iz pozicije stručnjaka za psihu,
moramo temi pristupiti s dozom poniznosti.
Bio sam na mnogim konferencijama na kojima su roditelji izvrsno govorili.
Neke od njih ostavio sam u uvjerenju da kao otac
najbolje što mogu pružiti svojoj djeci
je da ih govornik posvoji.
(Smijeh)
To nije opcija?
Zaglavili smo s našom djecom i naša djeca s nama.
Djeca ne dolaze s uputstvima za upotrebu.
Mislim da je to u redu, jer za razliku od božićne igračke
koja se treba precizno sastaviti,
kad je riječ o djeci, nema konačnog proizvoda koji treba sastaviti.
Volim metafore i kad svojim studentima pokušavam objasniti temperament,
jedna od metafora koje volim je glazba.
Pogotovo glazba s ključem.
Jer imate taj ključ u vama, možete ga čuti,
a mogućnosti kako će pjesma zvučati su nebrojene.
Hvala vam.
(Pljesak)