[אנדרי מגנוסון] שלום, קוראים לי אנדרי סנר מגנוסון,
מדבר מאיסלנד.
[אוקטובר 2020]
(מים זורמים)
בשנת 2019 איבדנו את הקרחון הראשון לשינויי אקלים:
קרחון אוקיוקול, "הקרחון הבסדר",
שהוא לא בסדר יותר,
וב -200 השנים הבאות,
אנו מצפים שכל הקרחונים שלנו ילכו באותה הדרך.
הקרחון הזה כאן הוא אחד מהם:
קרחון סולהיימיוקול, בחוף הדרומי של איסלנד.
(מים זורמים)
כתבתי שיר ללוח זיכרון שהוצב על ההר
איפה שפעם עמד קרחון האוקיוקול.
זה היה מכתב לעתיד,
וזה אומר,
"אנדרטה זו היא הכרה בזה שאנחנו יודעים מה קורה
ומה צריך לעשות
רק אתה יודע אם עשינו את זה. "
סבא וסבתא שלי היו מגלי קרחונים בתקופה,
שהקרחונים ניראו נצחיים.
הם יצאו לירח דבש קרחוני בשנת 1956.
במשך שלושה שבועות, הם מיפו ונסעו בקרחון ואטנאיוקול,
הקרחון הגדול ביותר באירופה,
ישנו באוהלים בטמפרטורות קיצוניות.
ושאלתי אותם פעם, "לא היה לכם קר?"
והם אמרו, "קר?
היינו נשואים טריים."
לסבתא שלי בדיוק מלאו 96,
ועכשיו אנחנו יודעים שקרחונים רבים ייעלמו
עד שמישהו שנולד היום יהיה בגיל של סבתא שלי עכשיו.
עלינו להתחיל להתחבר לעתיד בצורה אינטימית ודחופה.
סבתא שלי, היא נולדה בשנת 1924.
ואם יהיו לי נכדים,
האנשים שאני הכי אוהב בחיים עדיין יהיו בחיים בשנת 2150.
כי הזמן שלנו הוא הזמן של האנשים שאנחנו מכירים ואוהבים,
הזמן שיצר אותנו,
והזמן שלנו הוא גם הזמן של האנשים שנכיר ונאהב,
הזמן שאנחנו יוצרים.
אנו יכולים בקלות להימשך 230 שנה -
לחיצת היד של הדורות.
כאשר מדען אומר 2100, אנחנו מושכים כתפיים; אנחנו לא מרגישים מחוברים.
אבל שאלתי את סבתא שלי, "האם 100 שנים זה זמן ארוך או זמן קצר?"
והיא אמרה, להפתעתי,
"זה זמן קצר.
אני מרגישה כאילו רק אתמול טיילתי בקרחונים."
(מים זורמים)
אז 2100 זה לא העתיד הרחוק.
זה בעצם מחר,
כי בראש של אותם אנשים,
2020 תהיה אתמול.
ואני די בטוח שאנחנו רוצים שהם יסתכלו על הזמן שלנו
בגאווה ובתודה,
כי ידענו מה קורה
וידענו מה צריך לעשות,
ואנחנו כן, בסופו של דבר, עשינו את הדבר הנכון.
תודה.