Vysoké čelo lemované černými rozcuchanými vlasy,
sinalá tvář
a v temných, hluboko posazených očích se zračí
vysoká inteligence a hluboké vyčerpání.
Nejenomže Edgara Allana Poea pozná každý na první pohled –
jeho vzhled jde dokonale ruku v ruce s jeho pověstí.
Ať už jde o vězně spoutaného pod ostřím klesajícího kyvadla
nebo havrana, který nehodlá opustit vypravěčův pokoj,
postavy Poeových děsivých a inovativních gotických hororů,
zanechaly v literatuře nesmazatelnou stopu.
Ale co činí Edgara Allana Poea
jedním z největších amerických autorů?
Konec konců, horor byl tehdy oblíbeným žánrem.
Avšak Poe byl mezi všemi výjimečný díky své soustředěnosti na formu a styl.
Jako literární kritik
stanovil dvě základní pravidla povídkové formy:
Příběh musí čtenář přečíst jedním dechem
a každé slovo musí být použito účelově.
Díky osvojení si těchto pravidel ovládá Poe čtenářovu pozornost
a odměňuje jej intenzivním a ojedinělým zážitkem,
který Poe nazýval jednotou účinku.
Častokrát děsivé historky však v sobě nesou více než strach.
Poe použil násilí a děs ke zkoumání paradoxů a záhad
lásky, smutku a viny,
přičemž se snažil vyvarovat jednoduché interpretace a moralizování.
A i když povídky často nastiňují působení nadpřirozena,
ta pravá temnota, kterou odhalují, dlí v lidské mysli
a v jejím sklonu k sebezničení.
Povídka „Žalobné srdce“ vedle sebe staví
děsivou vraždu a vrahovo láskyplné soucítění s obětí –
spojení, které se brzy poté vrací a pronásleduje ho.
Hlavní postava povídky „Ligeia“ se vrací ze záhrobí
v podobě mrtvoly manželovy druhé ženy,
nebo si to tak vypravěč závislý na opiu alespoň představuje.
Když se protagonista povídky „William Wilson“
násilím zbaví člověka, o kterém se domnívá, že jej pronásleduje,
dívá se možná jen na vlastní obraz v zrcadle.
Skrze novátorské používání nevěrohodných vypravěčů
zapojuje Poe do příběhu i čtenáře,
který se musí rozhodnout, jestli se vypravěč náhodou nemýlí
a nebo jestli dokonce nelže, že spolu události souvisí.
Ačkoli je především znám pro své hororové povídky,
vyčníval mezi spisovateli 19. století
díky své univerzálnosti a experimentování.
Vynalezl podobu dnešních detektivních příběhů,
v povídkách „Vraždy v ulici Morgue“,
„Záhada Marie Rogetové“,
„Odcizený dopis“.
Ve všech třech vystupuje postava detektiva C. Augusta Dupina,
který využívá své inteligence, mimořádné pozorovací schopnosti a dedukce
k vyřešení zločinů, nad kterými policie kroutí hlavou.
Poe je také autorem satir o společnosti a literárních směrech
a falešných zpráv, které v některých případech předcházely science fiction.
Vyprávěly příběhy o cestě balónem na Měsíc
a o vzpomínkách umírajícího pacienta v hypnotického transu,
ve kterém promlouvá z onoho světa.
Poe je dokonce autorem dobrodružného románu o výpravě na Jižní pól
a odborného pojednání o astrofyzice.
To vše stihl vedle práce editora,
při které sepsal stovky stran knižních recenzí a literární teorie.
Poeův život by však nebyl plně doceněn bez jeho poezie,
strašidelné a hypnotizující.
Jeho nejznámějšími básněmi jsou smuteční písně, jím označované jako
„truchlivé a bezútěšné vzpomínky“.
Báseň „Havran“, kde mluvčí promítá svůj smutek do postavy ptáka,
který pouze opakuje jedno a to samé slovo,
přinesla Poeovi slávu.
Ale i přes své literární úspěchy
žil za svého života v chudobě
a jeho osobní život byl zrovna tak temný jako jeho dílo.
Pronásledovala ho ztráta jeho matky a jeho manželky,
které obě zemřely ve věku 24 let na tuberkulózu.
Poe zápasil s alkoholismem
a často proti sobě popuzoval ostatní známé spisovatele.
Sláva se dostavila až po jeho smrti,
kdy byla jeho díla velmi volně adaptována.
A přesto, kdyby tušil, kolik potěšení a inspirace
přinese jeho dílo dalším generacím čtenářů a spisovatelů,
vykouzlilo by to na jeho posmutnělé tváři úsměv.