"Két dolgot csinálni egyszerre annyi, mintha nem csinálnánk semmit."
Ez egy nagy leszámolás a többfeladatúsággal,
melyet gyakran tulajdonítanak Publilius Syrus római írónak,
bár, tudják, hogy van ez: valószínűleg sohasem mondta.
Ami azonban engem érdekel: igaz-e?
Úgy értem, nyilvánvalóan igaz a vacsoraasztalnál emailezésre,
a vezetés közbeni üzenetküldésre és a tweetelésre a TED-előadáson.
De én azt állítom, hogy fontos tevékenységek esetén
párhuzamosan csinálni két - vagy akár három-négy dolgot
az pontosan az, amire törekednünk kéne.
Ne keressünk tovább: itt van mindjárt Albert Einstein.
1905-ben négy figyelemre méltó tudományos tanulmányt publikált.
Egy közülük a Brown-mozgásról szólt,
gyakorlati bizonyítékát adva az atomok létezésének,
és lefektetve a pénzügyi közgazdaságtan nagy részének matematikai alapjait.
Egy másik a speciális relativitás elméletéről szólt.
A harmadik a fotoelektromos hatásról,
emiatt működnek a napelemek, ez szép.
Nobel-díjat kapott érte.
A negyedik egy egyenletet mutatott be, talán hallottak róla:
E=m*c²
Most mondják újra, hogy nem kéne komoly dolgokkal egyidőben foglalkozni.
Nos, nyilvánvaló, hogy egyidejűleg dolgozni
Brown-mozgáson, speciális relativitáson, és a fotoelektromosságon
nem ugyanaz a fajta többfeladatúság,
mint Snapcsetelni, miközben Westworld videókat nézünk.
Teljesen más.
És Einstein, igen, nos, ő Einstein,
ő egyfajta... ő különleges.
De az Einstein által mutatott viselkedési minta
egyáltalán nem egyedi.
Igen általános a kiemelkedően kreatív emberek,
mint a művészek, mint a tudósok között.
Én el is nevezném a jelenséget:
lassított többfeladatúság.
A lassított többfeladatúság észszerűtlen ötletnek tűnhet.
Amiről itt beszélek,
hogy több témán is dolgozunk egyidejűleg,
melyeket hangulatunk
vagy a helyzet szerint váltogatunk
De az észszerűtlenség érzésének oka, hogy hozzá vagyunk szokva
kétségbeeséséből végezni több dolgot egyszerre.
Sietünk, mindent azonnal akarunk.
Ha hajlandóak vagyunk lelassítani ezt,
talán úgy találjuk, hogy kiválóan működik.
60 évvel ezelőtt egy fiatal pszichológus, Bernice Eiduson
hosszas kutatómunkába kezdett,
melyben 40 vezető tudós személyiségét
és munkaszokásait vizsgálta.
Einstein már nem élt,
de négy vizsgálati alanya is Nobel-díjat kapott,
köztük Linus Pauling és Richard Feynman.
A kutatás évtizedekig tartott,
és még Eiduson professzor halála után is folytatódott.
Az általa megválaszolt kérdések egyike ez volt:
"Hogyan lehetséges, hogy néhány tudós
képes egész életében fontos munkát végezni?"
Mi a helyzet ezekkel az emberekkel?
A személyiségük teszi, vagy szakmai képességeik,
a napi rutinjuk, vagy mi?
Nos, a minta tisztán kirajzolódott, és gondolom, páran meglepődtek.
Az élvonalbeli tudósok folyamatosan változtatták a témaköröket.
Ismétlődően váltottak témát
az első száz publikált tanulmányuk során.
Akarnak találgatni, milyen gyakran?
Háromszor?
Ötször?
Nem. A legtartósabban kreatív tudósok
átlagosan 43-szor váltottak témát első száz tanulmányukban.
Úgy tűnik, hogy a kreativitás titka
a hosszútávú többfeladatúság.
Eiduson kutatásai szerint szükség van a többfeladatúság újbóli elismerésére,
emlékeztetni magunkat rá, micsoda erő rejlik benne.
És nem ő az egyedüli, aki rájött erre.
Különböző kutatók különböző eljárásokkal tanulmányozva
különféle, igen kreatív embereket úgy találták,
hogy nagyon gyakran több projekten is dolgoznak
ugyanabban az időszakban,
miközben jóval gyakrabban van komolyabb hobbijuk is, mint sokunknak.
A lassított többfeladatúság a kreatív emberek között általános.
Vajon miért?
Azt hiszem, három oka van.
Az első a legegyszerűbb.
A kreativitás gyakran abból ered, hogy kiveszünk a helyéről egy ötletet,
és beillesztjük máshova.
Könnyebb a skatulyán kívül gondolkodni,
ha az idődet azzal töltöd, hogy egyik skatulyából a másikba mégy.
Példaképpen képzeljük el az eredeti "Heuréka!" pillanatot.
Archimédesz éppen egy bonyolult problémával birkózik.
És egy pillanat alatt rájön,
megoldhatja víz áthelyezésével.
Ha elhisszük a történetet,
az ötlet fürdés közben villan az agyába,
ahogy a vízbe merülve figyeli a vízszint emelkedését és csökkenését.
És ha egy probléma megoldása fürdés közben nem többfeladatúság,
nem tudom, mi az!
A második ok, amely miatt a többfeladatúság működhet,
hogyha egy dolgot megtanulunk jól csinálni,
az gyakran segít bennünket valami másban is.
Bármelyik atléta tudna mesélni a keresztedzések előnyeiről.
Keresztedzés létezik az agy számára is.
Néhány évvel ezelőtt kutatók 18 találomra kiválasztott egészségügyi tanulót
beírattak egy tanfolyamra a Philadephia-i Művészeti Múzeumban,
ahol képzőművészeti alkotások értékelését és elemzését tanulták.
A tanfolyam befejeztével
ezeket a tanulókat összehasonlították
tanulótársaik kontrollcsoportjával.
Akik elvégezték a tanfolyamot,
lényegesen jobban teljesítettek olyan feladatokban,
mint a szembetegségek diagnózisa fényképelemzések útján.
Jobb szemészekké váltak.
Szóval, ha jobbá akarunk válni abban, amit csinálunk,
talán időt kéne szánnunk más dolgokra is.
még ha a két terület olyannyira távolinak tűnik is,
mint a szemészet és a művészettörténet.
Ha szeretnének erre példát látni,
keressünk egy kevésbé ijesztő példát, mint Einstein.
Michael Crichton, a Jurassic Park és E.R. megalkotója.
Az 1970-es években eredetileg orvosnak tanult,
de aztán regényeket írt,
majd megrendezte az eredeti "Westworld" filmet.
De, és ez kevéssé ismert,
tényirodalmi könyveket is írt
művészetről, gyógyászatról, és számítógép-programozásról.
így 1995-ben e sokoldalúság gyümölcseit élvezve
megírta a világ üzletileg legsikeresebb könyvét,
és a világ üzletileg legsikeresebb TV-sorozatait,
valamint a világ üzletileg legsikeresebb filmjét.
1996-ban ezt mind újra megcsinálta.
Íme a harmadik ok,
miért segíthet a lassított többfeladatúság megoldani problémáinkat.
Segítséget nyújt, amikor elakadunk.
Ez nem történhet azonnal.
Képzeljük el az érzést, hogy egy keresztrejtvényen dolgozunk,
és nem találjuk a választ.
Ennek oka, hogy a rossz válasz már befészkelte magát a fejünkbe.
Nagyon egyszerű: csak el kell menni valami mást csinálni.
Tudják, témát váltani, a körülményeken változtatni,
hogy elfelejtsük a rossz választ,
teret adva így a jó válasz előbukkanásához elménkből.
De az engem érdeklő lassabb időskálán
elakadva lenni sokkal súlyosabb dolog.
Nem kapjuk meg a várt pénzügyi támogatást.
Sejtkultúráink nem növekednek, rakétáink sorozatban csődöt mondanak.
Nem akarják megjelentetni egy varázslóiskoláról szóló regényünket.
Vagy nem találjuk a megoldását a problémának, amin dolgozunk.
Így elakadni megrekedést, stresszt,
talán még depressziót is jelent.
De ha van egy másik izgalmas, kihívást jelentő projektünk, amin dolgozhatunk,
az elakadás csupán egy lehetőség arra, hogy valami mást csináljunk.
Mindannyian elakadhatunk olykor, még Albert Einstein is.
Tíz évvel az eredeti csodálatos év után, amelyet említettem,
Einstein általános relativitás-elméletének,
legnagyobb vívmányának darabjait rakosgatta össze,
és kimerült volt.
Ezért egy könnyebb probléma felé fordult.
Felvetette az indukált [stimulált] sugárzásemisszió elméletét,
Tudják, amire az "S" az angol "laser" (lézer) betűszóban utal.
Így tehát lefekteti a lézersugár elméleti alapjait,
és miután ezt véghezvitte,
felfrissülve tér vissza az általános relativitáshoz.
Látja, mire vezet az elmélet:
a világegyetem nem statikus.
Tágul.
Ez a gondolat olyan szédítő,
hogy Einstein maga sem hiszi el évekig.
Persze, ha egy elakadásból
a lézersugarak kutatása tud kihúzni bennünket,
akkor elég jó formában vagyunk.
(Nevetés)
Tehát ez a helyzet a lassított többfeladatúsággal.
Azt nem ígérem, hogy ez Einsteinné változtat majd bennünket.
Még azt sem, hogy Michael Crichtonná,
de hatásos módja kreatív életünk megszervezésének.
Azonban van egy problémánk.
Hogyan gátoljuk meg, hogy a projektek túlterheljenek bennünket?
Hogyan tartsuk ezeket a gondolatokat folyamatosan elménkben?
Nos, itt egy egyszerű gyakorlati megoldás
a nagy amerikai koreográfustól, Twyla Tharptól.
Az elmúlt néhány évtizedben
határokat mosott össze, műfajokat kevert, díjakat nyert,
táncolt mindenki zenéjére, Philip Glasstől Billy Joelig.
Három könyvet írt.
Úgy gondolom, ő aztán mestere a lassított többfeladatúságnak!
Azt mondja: "Minden kell hogy legyél."
Miért zárnál ki bármit is?
"Minden kell hogy legyél!"
Tharp módszere annak megelőzésére,
hogy e projektek túlterheljék,
egyszerű.
Minden projektnek egy kartondobozt ad,
ráírja a projekt nevét a doboz oldalára,
és beleteszi a DVD-ket, könyveket, újságkivágásokat,
színházprogramokat, tárgyakat,
tényleg mindent, ami forrásul szolgálhat.
Ezt írja:
"A doboz azt jelenti, hogy soha nem kell aggódnom, hogy elfelejtek valamit.
Egy kreatív ember egyik legnagyobb félelme,
hogy néhány briliáns ötlete elvész,
mert nem írta le, és tette biztonságos helyre.
Én nem aggódom emiatt.
Mert tudom, hol találom.
Mindegyik a dobozban van."
Ilyen módon sok ötletet menedzselhetünk.
akár fizikai formában, dobozban, vagy digitális megfelelőjükben.
Szóval szeretném ösztönözni önöket,
hogy fogadják be a lassított többfeladatúság művészetét!
Nem azért, mert sietnek,
hanem azért, mert egyáltalán nem sietnek.
Most adni szeretnék önöknek egy utolsó példát,
a kedvencemet.
Charles Darwin,
aki a lassított többfeladatúságot olyan szédítően művelte,
hogy egy ábrára lesz szükségem, hogy mindezt elmagyarázhassam.
Tudjuk, mit csinált Darwin különböző időkben,
mert a kreativitáskutató Howard Gruber és Sara Davis
elemezte a naplóit.
Amikor 18 évesen elhagyta az iskolát,
kezdetben két terület érdekelte:
a zoológia és a geológia.
Hamarosan fedélzeti természettudósnak jelentkezett a "Beagle"-re.
Ez az a hajó, melynek végül 5 évig tartott
körbehajózni a Föld déli óceánjait,
megállva Galápagosnál, átszelve az Indiai-óceánt.
Amíg a hajón volt, elkezdte kutatni a korallzátonyokat.
Ez nagyszerű összekapcsolása a két érdeklődési területnek,
a zoológiának és a geológiának,
ami a lassú folyamatokról való gondolkodásra kezdi késztetni.
De amikor visszatér az utazásról,
érdeklődése tovább terjed a pszichológia és a botanika felé.
Egész hátralevő élete során
e területek között vált ide-oda.
Egyiket sem hagyja el igazán.
1837-ben két nagyon érdekes feladaton kezd el dolgozni.
Az egyik a földigiliszták.
A másik egy kis jegyzetfüzet, aminek a címe:
"A fajok átalakulása".
Aztán Darwin elkezdi tanulmányozni az én területemet, a közgazdaságtant.
Olvas egy könyvet a közgazdász Thomas Malthustól.
És egy "Heuréka!"-pillanata támad.
Hirtelen megérti, hogy bukkanhatnak fel fajok, és hogyan fejlődnek lassanként,
a legéletrevalóbbak túlélésének folyamatán keresztül.
Mindent megért, mindent leír,
az evolúciós elmélet minden fontos elemét
abba a jegyzetfüzetbe.
De aztán jön egy új projekt:
Megszületik a fia, William.
Egy természetes kísérlet, ami éppen kapóra jön.
El lehet kezdeni egy csecsemő megfigyelését.
Úgyhogy Darwin azonnal hozzálát jegyzeteket készíteni.
Természetesen továbbra is dolgozik az evolúciós elméleten,
és a gyermeki fejlődésen.
De ez idő alatt rájön,
hogy nem tud eleget a rendszertanról.
Úgyhogy azt is tanulmányozni kezdi.
Végül nyolc évet tölt el vele,
és a kagylók első számú szakértőjévé válik.
Aztán jön a "Természetes kiválasztódás".
Egy könyv, amin egész életében dolgozik, és amit soha nem fejez be.
"A fajok eredete" végül 20 évvel azután jelenik meg,
hogy Darwin lefektette minden alapelemét.
Ezután az "Ember származása" című, nagy vitákat kiváltó könyv.
Majd utána egy könyv a csecsemő fejlődéséről.
Az, amelyiket fia, William inspirálta,
előtte mászva a nappaliban.
Mikor a könyv megjelent, William 37 éves volt.
És mindez idő alatt
Darwin a földigilisztákat tanulmányozza.
Biliárdszobáját üvegfedelű edényekben lévő földigilisztákkal tölti meg.
megvilágítja őket, figyelve, hogy reagálnak-e.
Egy forró vasat tart mellettük, figyelve, arrébb másznak-e.
Dohányt rág, és -
(Fújás)
a földigilisztákra fújja, hogy lássa, van-e szaglóérzékük.
Még basszuskürtözik is nekik.
Elképzelem ezt a nagyszerű embert
amikor fáradt, amikor stresszes,
amikor nyugtalan "Az ember származása" című könyvének fogadtatása miatt.
Önök és én talán facebookozunk, vagy bekapcsoljuk a televíziót.
Darwin a biliárdszobába ment pihenni,
ahol intenzíven tanulmányozta a földigilisztákat.
És ez az, amiért helyénvaló, hogy utolsó munkái egyike
a "Növényi televényföld kialakulása a férgek tevékenysége révén".
(Nevetés)
44 évig dolgozott azon a könyvön.
Többé nem a 19. században élünk.
Nem hiszem, hogy bármelyikünk is ülhetne
kreatív és tudományos projekteken 44 évig.
De van mit tanulnunk a lassított többfeladatúság nagyszerű művelőitől.
Einsteintől és Darwintól Michael Crichtonig és Twyla Tharpig.
A modern világ , úgy tűnik, választás elé állít bennünket.
Ha nem ugrálunk böngészőablakról böngészőablakra,
remeteként kell élnünk,
egy dologra fókuszálva, kizárva minden mást.
Úgy gondolom, ez egy hamis dilemma.
Engedhetjük, hogy a többfeladatúság dolgozzon nekünk,
felszabadítva természetes kreativitásunkat.
Csak le kell lassítanunk.
Szóval...
készítsünk egy listát projektjeinkről!
Tegyük le a telefonunkat!
Fogjunk pár kartondobozt,
és kezdjünk dolgozni!
Nagyon köszönöm.
(Taps)