הייתי רוצה להתחיל
עם הסיפור של מרי,
אישה מכפר אפריקאי.
הזכרונות הראשונים שלה
הם של המשפחה שלה שבורחת ממהומות אלימות
שמאורגנות על ידי מפלגת השלטון.
אחיה נרצח על ידי מיליציה בחסות המדינה,
והיא נאנסה יותר מפעם אחת
רק בגלל שהיא השתייכה למפלגה הלא נכונה.
בוקר אחד, חודש לפני הבחירות,
הכפר של מרי נקרא לישיבת הפחדה נוספת.
בפגישה, היה איש שעמד לפניהם,
ואמר להם, "אנחנו יודעים מי אתם,
אנחנו יודעים למי אתם מצביעים,
ואם לא תניחו את הנייר הנכון,
אנחנו ננקום."
אבל עבור מרי, הפגישה הזו היתה שונה.
היא הרגישה שונה.
הפעם, היא מחכה לפגישה הזו,
מפני שהפעם, היא נושאת מצלמה נסתרת קטנה בשמלה שלה,
מצלמה שאף אחד אחר לא יכול לראות.
אף אחד לא מורשה לצלם בפגישות האלו.
אתם מסכנים את חייכם אם תצלמו.
מרי יודעת את זה, אבל היא גם יודעת שהדרך היחידה לעצור אותם
ולהגן על עצמה ועל הקהילה שלה
היא לחשוף את האיומים,
לדאוג שהם יבינו שמישהו עוקב אחריהם,
לשבור את הפטירה מעונש שהם מרגישים.
מרי וחבריה צילמו במשך חודשים, תחת חשאיות,
את האיומים של המפלגה השלטת.
(סרטון)("צולם במצלמה נסתרת")
אדם: אנחנו עומדים לדבר על הבחירות הקרבות.
שום דבר לא יעצור אותנו מלעשות מה שאנחנו רוצים.
אם נשמע שאתם עם [האופוזיציה]
לא נסלח לכם.
["ראלי הפחדה של המיליציה"]
[המפלגה] יכולה לענות אתכם בכל רגע.
הצעירים יכולים להכות אתכם.
["תאור של פגישה פוליטית"]
לאלה שמשקרים, ואומרים שהם בחזרה עם [המפלגה],
זמנכם אוזל.
["מיליצית הצעירים של המפלגה"]
כמה מתו בגלל שהם התמרדו.
כמה איבדו את בתייהם.
אם לא תעבדו יחד עם [המפלגה],
אתם תחיו חיים ממש גרועים.
אורן יעקובוביץ': התמונות האלו שודרו בכל רחבי העולם,
אבל חשוב יותר,
הן שודרו חזרה לקהילה.
הפושעים ראו אותם גם.
הם הבינו שמישהו עוקב אחריהם.
הם נבהלו. האיומים הפסיקו.
מרי והחברים שלה הכריחו את המפלגה השלטת
לא להשתמש באלימות במהלך הבחירות,
והצילו מאות חיים.
מרי היא רק אחת ממאות אנשים
שהארגון שלי עזר להם לתעד הפרות זכויות אדם
בשימוש במצלמות.
הרקע שלי צריך היה להובל אותי לכיוונים אחרים.
נולדתי בישראל למשפחה ימנית,
וככל שאני זוכר את עצמי,
רציתי להצטרף לצבא הישראלי כדי לשרת את המדינה
ולהוכיח את מה שהאמנתי שהם הזכויות שלנו לכל הארץ.
הצטרפתי לצבא הישראלי ממש אחרי האינתיפאדה הראשונה,
ההתקוממות הפלסטינית הראשונה,
ושרתתי באחת מיחידות החי"ר
הקשוחות והאגרסיביות ביותר,
וקיבלתי את הרובה הגדול ביותר במחלקה שלי.
די מהר, הפכתי לקצין
וקיבלתי חיילים תחת פיקודי,
ועם חלוף הזמן, התחלתי לשרת בגדה המערבית,
וראיתי את התמונות האלה.
לא אהבתי את מה שראיתי.
זה לקח לי קצת זמן,
אבל לבסוף סרבתי לשרת בגדה המערבית
ונאלצתי לבלות זמן מה בכלא.
זה היה מעט --
(מחיאות כפיים) --
זה לא היה כזה נורא, אני חייב להגיד.
זה היה מעט כמו להיות במלון, אבל עם אוכל ממש גרוע.
(צחוק)
בכלא חשבתי שאני צריך שאנשים ידעו.
אני צריך שאנשים יבינו
איך המציאות בגדה המערבית נראית.
רציתי שהם ישמעו מה שאני שמעתי,
רציתי שהם יראו מה שאני ראיתי
אבל גם הבנתי, שאנחנו צריכים שהפלסטינאים עצמם,
האנשים שסובלים,
יהיו מסוגלים לספר את הסיפור של עצמם,
לא עיתונאים או יוצרי סרטים שבאים מחוץ למצב.
הצטרפתי לארגון זכויות אדם,
ארגון זכויות אדם ישראלי בשם בצלם.
יחד, ניתחנו את הגדה המערבית
ובחרנו 100 משפחות שחיות באזורים הכי מסוכנים:
קרוב לנקודות ביקורת, קרוב לבסיסים צבאיים,
צמוד למתנחלים.
נתנו להם מצלמות והדרכה.
די מהר, התחלנו לקבל תמונות מאוד מטרידות
על איך המתיישבים והחיילים מתעללים בהם.
הייתי רוצה לחלוק איתכם שני קליפים מהפרוייט הזה.
שנייהם שודרו בישראל, וזה יצר דיון אדיר.
ואני צריך להזהיר אתכם,
כמה מכם ימצאו אותם די בוטים.
האנשים עם המסכות שתראו בקליפ הראשון
הם מתנחלים.
דקות לפני שהמצלמה הודלקה,
הם ניגשו למשפחה פלסטינית
שעבדה על אדמתה
ואמרו להם שהם חייבים לעזוב את האדמה,
מפני שהאדמה הזו שייכת למתנחלים יהודים.
הפלסטינאים סרבו.
בואו נראה מה קרה.
האנשים עם המסכות שניגשים הם מתנחלים.
הם ניגשים למשפחה הפלסטינית.
זו הפגנה בגדה המערבית.
הבחור בירוק הוא פלסטינאי.
הוא יעצר עוד רגע.
כאן אתם יכולים לראות אותו עם כיסוי עיניים ואזיקים.
עוד כמה שניות, הוא יתחרט שבא להפגנה הזו.
הוא נורה ברגלו עם כדור גומי.
הוא בסדר.
לא כל המתנחלים והחיילים מתנהגים כך.
אנחנו מדברים על מיעוט זעיר, אבל הם מוכרחים להיות מובאים לצדק.
הקליפים האלה, ואחרים כמוהם,
הכריחו את הצבא והמשטרה להתחיל חקירה.
הם הוצגו בישראל כמובן,
והציבור הישראלי היה חשוף להם גם הוא.
הפרוייקט הזה הגדיר מחדש את המאבק לזכויות אדם
בשטחים הכבושים,
והצלחנו להפחית את מספר ההתקפות האלימות בגדה המערבית.
ההצלחה של הפרוייקט הזה גרמה לי לחשוב
איך אני יכול לקחת את אותה מתודולגיה למקומות אחרים בעולם.
עכשיו, אנחנו נוטים להאמין שהיום,
עם כל הטכנולוגיה,
הסמרטפונים והאינטרנט,
אנחנו מסוגלים לראות ולהבין רוב מה שמתרחש בעולם,
ואנשים מסוגלים לספר את הסיפור שלהם --
אבל זה נכון רק חלקית.
עדיין היום, עם כל הטכנולוגיה שיש לנו,
פחות מלחצי מאוכלוסית העולם
יש גישה לאינטרנט,
ויותר משלושה מיליארד אנשים --
אני חוזר על המספר --
שלושה מיליארד אנשים צורכים חדשות שמצונזרות על ידי בעלי הכוח.
פחות או יותר באותו זמן,
פנה אלי בחור נפלא בשם אורי פרוכטמן.
הוא יוצר סרטים ואקטיביסט.
הבנו שחשבנו אותו הדבר,
והחלטנו לייסד את וידרה, הארגון שלנו, יחד.
כשבנינו את הארגון בלונדון,
נסענו תחת מסווה למקומות
שם קהילות סבלו מהתעללות,
בהם זוועות המוניות התרחשו,
והיה מחסור בדיווח.
ניסינו להבין איך אנחנו יכולים לעזור.
היו ארבעה דברים שלמדתי.
הראשון היה שאנחנו צריכים לעבוד
עם קהילות שחיות באזורים כפריים,
שם ההפרות מתרחשות הרחק מעייני הציבור.
אנחנו צריכים להתחבר איתם,
ואנחנו צריכים להבין איזה תמונות לא מצליחות לצאת משם
ולעזור להם לתעד אותן.
הדבר השני שלמדתי
זה שאנחנו חייבים לאפשר להם לצלם בדרך בטוחה.
בטיחות חייבת להיות העדיפות.
במקום בו עבדתי לפני כן, בגדה המערבית,
אפשר להוציא את המצלמה,
ורוב הסיכויים שלא ירו בה,
אבל במקומות בהם רצינו לעבוד,
רק נסו להוציא טלפון, ואתם מתים -- באמת מתים.
לכן החלטנו
לקחת את הפעולות למחתרת
כשצריך,
ולהשתמש בעיקר במצלמות נסתרות.
למרבה הצער, אני לא יכול להראות לכם את המצלמות הנסתרות בהן אנחנו משתמשים היום ---
מסיבות ברורות --
אבל אלה מצלמות בהן השתמשנו בעבר.
אתם יכולים לקנות אותם מהמדף.
היום, אנחנו בונים מצלמות נסתרות ביצור עצמי,
כמו זו שמרי לבשה
בשמלתה כדי לצלם את פגישת ההפחדה
של מפלגת השלטון.
זו מצלמה שאף אחד לא יכול לראות,
שמתמזגת עם הסביבה,
לתוך הסביבה.
עכשיו, בטיחות הצילום הולכת מעבר לשימוש במצלמה נסתרת.
להיות בטוח מתחיל הרבה לפני שהאקטיביסט מפעיל את המצלמה.
כדי לשמור על השותפים שלנו בטוחים,
אנחנו עובדים כדי להבין את הסיכון בכל מיקום
ושל כל צילום לפני שהוא מתרחש,
בונים תוכניות גיבוי אם משהו משתבש,
ודואגים שהכל במקום
לפני שהמבצע שלנו מתחיל.
הדבר השלישי שלמדתי הוא החשיבות של וידוא.
יכול להיות לכם צילום מדהים של זוועה,
אבל אם אתם לא יכולים לוודא אותה, היא לא שווה כלום.
לאחרונה, כמו המלחמה הנמשכת בסוריה או המלחמה בעזה,
ראינו תמונות מבוימות או שהובאו מקונפליקט אחר.
סילוף המידע הזה חיסל את האמינות של המקור,
וזה פגע באמינות של מקורות אמינים ומהימנים אחרים.
אנחנו משתמשים במגוון דרכים כדי לדאוג שנוכל לוודא את המידע
ושנוכל לבטוח בחומר.
זה מתחיל בלבחון את השותפים,
להבין מי הם, ולעבוד איתם באופן מאוד אינטנסיבי.
איך אנחנו מצלמים מיקום?
אתם מצלמים שלטי רחוב, אתם מצלמים שעונים,
אתם מצלמים עיתונים.
אנחנו בודקים מפות, מביטים במפות,
מאשררים את המידע,
ומביטים גם במטא נתונים של החומר.
עכשיו, הדבר הרביעי והכי חשוב שלמדתי
זה איך להשתמש במידע כדי ליצור שינוי חיובי.
כדי שתהיה השפעה,
המפתח הוא באיך אתם משתמשים בחומר.
היום, אנחנו עובדים עם מאות אקטיביסטים
מצלמים במסווה.
אחננו עובדים איתם גם כדי להבין את המצב על הקרקע
ואיזה תמונות חסרות כדי לתאר אותו,
מי מושפעים מהמצב,
ומתי לשחרר את החומר כדי לקדם את המאבק.
לפעמים, זה עניין של להכניס את זה למדיה,
בעיקר מקומית, כדי ליצור מודעות.
לפעמים זה לעבוד עם מקבלי החלטות,
כדי לשנות חוקים.
לפעמים, זה לעבוד עם עורכי דין לשימוש בבית משפט כראיות.
אבל הרבה יותר,
הדרך הכי יעילה ליצור שינוי חברתי
היא לעבוד בתוך הקהילה.
אני רוצה לתת לכם דוגמה אחת.
פטומה היא חלק מרשת של נשים שנלחמות בהתעללות בקניה.
נשים בקהילה שלה הוטרדו באופן קבוע
בדרך לבית הספר ולעבודה.
הם מנסים לשנות את ההתנהגות של הקהילה מבפנים.
בקליפ הבא,
פטומה לוקחת אותנו למסע שלה לעבודה.
הקול שלה מולבש על התמונה שהיא צילמה בעצמה
בשימוש במצלמות נסתרות.
(סרטון) פטומה צ'יסיקו: שמי פטומה צ'וסיקו..
אני אם בת 32,
וזיווה לה נגומבה הוא ביתי.
כל בוקר, אני נוסעת במיניבוס
מספר 11.
אבל במקום נסיעה רגועה לעבודה,
כל יום מתחיל עם פחד.
בואו איתי עכשיו
והתשמשו בעיניים שלי
כדי להרגיש מה אני מרגישה.
כשאני הולכת, אני חושבת לעצמי;
האם יגעו בי?
ילטפו אותי?
הכרטיסן הזה יפגע בי שוב?
אפילו הגברים בפנים
הדרך בה הם מסתכלים עלי
נוגעים בגופי, מתחככים בי,
נוגעים בי,
ועכשיו, כשאני יושבת בכיסא שלי
אני רק מקווה שראשי היה מלא במחשבות על היום שלי,
החלומות שלי, הילדים שלי בבית הספר,
אבל במקום אני דואגת מהרגע שאני אגיע
ויפגעו בי שוב.
א.י: היום, יש חזית חדשה במאבק בזכויות אדם.
נהגתי לשאת רובה גדול.
עכשיו, אני נושא את זה.
זה נשק הרבה יותר חזק וזה הרבה, הרבה יותר אפקטיבי.
אבל אנחנו חייבים להשתמש בכוח שלו בחכמה.
בלשים את התמונת הנכונות בידיים הנכונות בזמן הנכון,
אנחנו יכולים באמת ליצור השפעה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)