I dag vil jeg forklare for jer
tre eksempler på ikonisk design,
og det giver god mening,
at jeg bør gøre det,
for jeg har en bachelor i litteratur.
(Latter)
Men jeg er også en berømt
mindre fjernsynspersonlighed
og en ivrig samler af
Design Within Reach kataloger,
så jeg ved egentlig
alt om emnet.
Jeg er sikker på, I
genkender dette objekt;
mange af jer så det sandsynligvis,
da I landede jeres private zeppelinere
i Los Angeles International Airport
i de sidste par dage.
Denne er kendt som Theme Building; (Temabygningen)
det er dens navn af årsager,
der endnu er meget mudrede.
Og den er måske
det bedste eksempel, vi har i Los Angeles
på old-udenjordisk arkitektur.
Den blev først udgravet i 1961,
mens de byggede LAX,
selvom videnskabsfolk tror, at
den stammer fra år 2000
før vores tidsregning,
hvor den blev brugt som
en travl transdimensionel rumhavn
af astronauterne i gammel tid,
der først koloniserede denne planet
og opløftede vores art
fra barbari ved at give os
det skrevne sprogs gave
og teknologi og
roterende restauranter.
Den menes at have været
en erstatning for de ældre rumhavne
beliggende ved Stonehenge
og anses for at være
noget af en forbedring
grundet det enkle design,
fraværet af druider, der hænger ud hele tiden,
og selvfølgelig den meget bedre
adgang til parkering.
Da den blev afdækket,
indvarslede den en ny æra
af strømlinet, arkaisk futuristisk design
kaldet Googie,
som blev synonymt med
Jetalderen, en misvisende betegnelse.
Trods alt rejste oldtidens astronauter, der brugte den,
ikke med jet ret tit,
de foretrak i stedet at rejse med fjerede slanger,
der kørte på krystalkranier.
(Bifald)
(Musik)
Åh ja, et bord.
Vi bruger disse hver dag.
Og på toppen af det
juice-saliffen.
Dette er et design af Philippe Starck,
som jeg tror er blandt publikum i dette øjeblik.
Og I kan se, det er et Starck-design
på dets præcision, dets legesyge,
dets nyskabelse og
dets løfte om nært forestående vold.
(Latter)
Det er et design, der udfordrer ens intuition --
det er ikke, hvad man tror, det er, når man først ser det.
Det er ikke en gaffel designet
til at tage tre forretter af gangen,
hvilket ville være meget nyttigt i lobbyen,
skulle jeg mene.
Og trods dets tydelige
påvirkning af oldtidens astronauter
og dets rumalder-hed og trefodethed
er det ikke noget
designet til at fæstne sig til hjernen
og suge ens tanker ud.
Det er faktisk en citruspresser,
og når jeg siger det,
ser I den aldrig som noget andet igen.
Den er ej heller et monument til design,
den er et monument til designs nytte.
Man kan tage den med sig hjem,
ulig Theme Building,
der forbliver, hvor den er for evigt.
Denne er betalelig
og kan komme med en hjem,
og det kan som sådan sidde
på ens køkkenbord --
den kan ikke være i skufferne;
tro mig, jeg lærte det på den hårde måde --
og få ens køkkenbord til at ligne
et monument til design.
En anden ting omkring den,
hvis man har en derhjemme,
lad mig fortælle jer om en egenskab, I måske ikke kender:
når man falder i søvn,
kommer den til live,
og den går rundt i ens hus
og gennemgår ens post
og betragter en, mens man sover.
(Bifald)
Okay, hvad er dette objekt?
Jeg har ingen anelse. Jeg ved ikke, hvad den ting er.
Den ser frygtelig ud. Er det en kogeplade?
Jeg fatter den ikke.
Ved nogen det? Chee?
Det er en ... iPhone. iPhone.
Åh ja, rigtigt, dem husker jeg;
jeg fik alle mine badeværelsesklinker
ordnet med dem i de gode gamle dage.
Nej, jeg har en iPhone. Selvfølgelig har jeg det.
Her er min højt elskede iPhone.
Jeg gør så mange ting på dette lille apparat.
Jeg læser bøger på den.
Derudover køber jeg bøger på den,
som jeg aldrig behøver føle skyld over ikke at læse,
for de kommer herind, og jeg behøver aldrig se dem igen,
og det er perfekt.
Jeg bruger den hver dag til
at måle vægten af en ko,
for eksempel.
Nogle gange
indrømmer jeg, at jeg foretager
et telefonopkald på den.
Og dog glemmer jeg alt om den konstant.
Dette er et design,
der da I så det,
glemte I alt om det.
Det er let at glemme det magiske øjeblik,
der kom i 2007, da I første gang
rørte denne ting, fordi den blev
udbredt så hurtigt,
og på grund af hvor øjeblikkeligt
vi optog disse bevægelser
og gjorde den en del af vores liv.
Ulig Theme Building
er dette ikke fremmed teknologi.
Eller burde jeg sige,
hvad den gjorde, var, den tog teknologi,
som, ulig folk i dette lokale,
for mange andre i verden
stadig føles fremmed,
og fik den til øjeblikkelig at føles
velkendt og intim.
Og ulig juice-saliffen
truer den ikke med
at fæstne sig til ens hjerne,
i stedet fæstner den
sig bare til ens hjerne.
(Latter)
Og man opdager ikke engang, det skete.
Så der har I det. Mit navn er John Hodgeman.
Jeg forklarede lige design.
Mange tak.
(Bifald)