זה עוד בוקר לוהט בממפיס, מצרים.
כשהשמש מאירה את הנילוס, פסשת בודקת את האספקה שלה.
דבש,
שום,
כמון,
עלי שיטה,
שמן ארז.
יש לה אספקה טובה של הדברים ההכרחיים אותם היא צריכה כדי לטפל בחולים.
פסשת היא סוונוו, או רופאה.
כדי להפוך לאחת,
היא היתה צריכה להתמחות ככותבת
וללמוד את הפפירוסים הרפואיים שנשמרו בפר ענך, בית החיים.
עכשיו, היא מלמדת תלמידים משלה שם.
לפני הלימוד, פסשת צריכה לראות חולה.
אחד העובדים באתר בניית המקדש פצע את זרועו.
כשפסשת מגיעה,
זרוע העובד שבורה בברור,
וגרוע מזה, השבר הוא שקע, עם מספר שברי עצם.
פסשת חובשת ומקבעת את הפציעה.
התחנה הבאה שלה היא בית החיים.
בדרכה, אישה עוצרת את פסשת ברחוב.
בנה של האשה הוכש על ידי עקרב.
פסשת ראתה הרבה הכשות דומות ויודעת בדיוק מה לעשות.
היא חייבת להגיד לחש כדי לגרש את הארס.
היא מתחליה לדקלם את הלחש,
קוראת לסרקת, פטרונת הרופאים ואלת היצורים הארסיים.
פסשת מדקלמת את הלחש כאילו היא היתה סרקת.
לגישה המורה הזו יש את סיכוי ההצלחה הגבוה ביותר.
אחרי שהיא מדקלמת את השורה האחרונה,
היא מנסה לחתוך את הארס החוצה עם סכין כדי להגדיל את הסיכויים.
פסשת אורזת כדי לעזוב, אבל לאישה יש שאלה נוספת.
היא רוצה לגלות אם היא בהריון.
פסשת מסבירה את בדיקת ההריון האמינה שלה:
לשתול שני זרעים: אחד של שעורה, השני של חיטה.
אז, להשתין על הזרעים כל יום.
אם הצמחים גדלים, היא בהריון.
שעורה חוזה בן,
בעוד החיטה חוזה בת.
פסשת גם ממליצה על תפילה לחתחור [Hathor], אלת הפריון.
כשפסשת מגיעה לבסוף לבית החיים,
היא נפגשת בכוהן הרופא איססי.
היא מברכת את איססי באדיבות, אבל חושבת שכוהנים חושבים את עצמם יותר מדי.
היא לא מקנאה בתפקיד של איססי כנרו פהוט,
שמתרגם ישירות לרועה האנוס של המשפחה המלכותית,
או שומר האנוס המלכותי.
בפנים, בית החיים הומה כרגיל בכותבים,
כהנים,
רופאים,
ותלמידים.
פפירוסים שמכילים כל מיני תיעודים, לא רק מידע רפואי,
שמורים פה.
הבן של פסשת, אחתתפ, עובד קשה בהעתקת מסמכים
כחלק מהאימון שלו להפוך לכותב.
הוא תלמיד מבטיח במיוחד,
אבל הוא התקבל ללימודים כי פסשת היא כותבת,
כמו אביה לפניה.
בלי משפחה במקצוע,
קשה מאד לבנים, ובלתי אפשרי לבנות,
לבחור בחינוך הזה.
פסשת אחראית על כל הסוונווס הבנות והסוונווס המתלמדים בממפיס.
לבחורים יש אחראי אחר,
מאחר והרופאים הבנים לא יקשיבו לאשה.
היום, פסשת מלמדת אנטומיה.
היא בוחנת את התלמידים שלה על המטו,
כלי הגוף שמובלים דם,
אויר,
שתן,
ואפילו רוחות רעות.
פסשת מתכוננת לעזוב
כשאשה חיוורת ורזה מיירטת אותה בדלת ומתחננת להבדק.
לאישה יש גוש עצום וכואב תחת זרועה.
פסשת בודקת את הגידול ומגלה שהוא קר למגע
וקשה כמו פרי האורניפ המאט.
היא קראה על מחלות כאלו, אבל מעולם לא ראתה אחת.
לגידול הזה אין טיפול, תרופה או לחש.
כל הטקסטים נותנים את אותה עצה: לא לעשות דבר.
אחרי שנתנה את החדשות הרעות, פסשת יוצאת.
היא מתמהמהת על המדרגות של בית החיים,
מעריכה את העיר בשקיעה.
למרות כל העבודה הקשה שלה,
תמיד יהיו חולים להם היא לא יכולה לעזור,
כמו האישה עם הגידול.
הם נשארים איתה, אבל לפסשת אין זמן להרהר,
תוך מספר שבועות,
ההצפה השנתית של הנילוס תחל,
מה שיביא חיים לאדמה לקציר של שנה הבאה
ויבול חדש של חולים.