"Feromon" är ett väldigt kraftfullt ord.
Det för tankarna till sex, lössläppthet, förlust av kontroll.
Och man kan se att det är ett väldigt viktigt ord.
Men det är bara 50 år gammalt. Det uppfanns 1959.
Så, om du skriver det ordet på internet,
som du kanske har gjort,
får du miljoner träffar.
Och nästan alla dessa sidor försöker sälja
något för att göra dig oemotståndlig
för 10 dollar eller mer.
Detta är alltså en väldigt attraktiv idé,
och molekylerna de nämner
låter riktigt vetenskapliga.
De har en massa stavelser.
Det är saker som androstenol, androstenon
eller androstadienon.
Det blir bättre och bättre,
och när man kombinerar det med vita labbrockar
tror man lätt att det finns
fantastisk vetenskap bakom detta.
Men sorgligt nog är detta bedrägliga påståenden
som stödjs av dålig vetenskap.
Problemet är, att trots att det finns många bra vetenskapsmän
som jobbar på vad de tror
är mänskliga feromoner,
och artiklarna publiceras i respekterade tidskrifter.
grundar sig dessa,
trots väldigt sofistikerade experiment,
inte på någon särskilt bra vetenskap,
eftersom det är baserat på ett problem
som är att ingen systematiskt har gått igenom
alla dofter som människor producerar, och det finns tusentals molekyler
som vi avger.
Vi är däggdjur. Vi producerar många lukter.
Ingen har gått igenom det systematiskt
och utrett vilka molekyler som verkligen är feromoner.
De har bara plockat några få,
och alla experimenten är baserade på dessa
men det finns inga bra bevis alls.
Men, då påstår jag inte
att lukt inte är viktigt för människor.
Det är det, och vissa människor är riktiga entusiaster,
och en av dem var Napoleon.
En känd händelse ni kanske kommer ihåg var
att ute på krigståg
skrev han till sin älskarinna, kejsarinnan Josephine,
"Tvätta dig inte. Jag kommer hem."
(Skratt)
Så han ville inte förlora något av hennes rikedom
dagarna före han skulle komma hem
och det är fortfarande, du kan hitta webbplatser,
som erbjuder detta som en udda service.
Samtidigt, dock,
lägger vi lika mycket pengar
på att ta bort våra lukter
som vi sätter dem tillbaka som parfymer,
och parfymer är en mångmiljardindustri.
Vad jag vill göra i resten av denna föreläsning
är att berätta för er vad feromoner verkligen är,
berätta för er varför jag tycker att vi kunde förvänta oss
att människor har feromoner,
berätta för er om några missuppfattningar kring feromoner
och slutligen vill jag avsluta med
en lovande väg som visar oss
vägen vi borde gå.
De gamla grekerna visste att hundar skickade
osynliga signaler mellan varandra.
En tik som löper
skickade en osynlig signal till hanhundar
över flera mil
och det var inte ett ljud, utan en lukt.
Man kunde ta lukten från tiken,
och hundarna jagade då trasan.
Men problemet för alla
som kunde se denna effekt
var att man inte kunde identifiera molekylerna.
Man kunde inte visa att det var kemiskt.
Orsaken till detta är såklart att varje djur
producerar så små mängder,
och i fallet med hundar
kan hanhundar känna det, men vi kan inte känna det.
Och det var först 1959 som ett tyskt team,
efter att ha tillbringat 20 år i sökandet av dessa molekyler,
upptäckte, identifierade, det första feromonet,
och det var silkesfjärilens sexferomon.
Detta var ett inspirerat val av Adolf Butenandt och hans team
för att han behövde en halv miljon malar
för att få tillräckligt med material för den kemiska analysen.
Men han skapade modellen
för hur man ska genomföra en feromonanalys.
Han gick igenom det systematiskt,
och visade att det bara var molekylen i fråga
som stimulerade hanarna,
inte alla andra.
Han analyserade det väldigt noggrant.
Han syntetiserade molekylen, och provade sedan
den syntetiserade molekylen på hanarna
och fick dem att reagera och visade att det faktiskt
var den molekylen.
Det är att sluta cirkeln.
Det är vad som aldrig har gjorts med människor:
Inget systematiskt, ingen riktig bevisning.
Med det nya konceptet,
behövde vi ett nytt ord,
och det var ordet "feromon",
och det är enkelt sagt överförd spänning,
överförd mellan individer,
och sedan 1959 har feromoner påträffats
över hela djurriket,
i handjur, i hondjur.
Det fungerar lika bra i vatten,
för guldfiskar och humrar.
Nästan varje däggdjur du kan tänka dig
har fått ett av sina feromon identifierat,
och självklart, ett enormt antal insekter.
Så vi vet att feromoner existerar
över hela djurriket.
Men hur är det med människor?
Först och främst
är vi givetvis däggdjur,
och däggdjur luktar.
Som varje hundägare kan berätta för dig,
så luktar både vi och de.
Men orsaken till varför vi kanske tror
att människor har feromoner
är förändringen som sker när vi växer upp.
Lukten av en tonårings rum
är ganska annorlunda
från lukten av ett småbarnsrum.
Vad har ändrats? Det är såklart puberteten.
Tillsammans med könshår
och hår i armhålan,
börjar nya körtlar utsöndra på dessa platser,
och det är det som skapar förändringen i lukten.
Om vi var någon annan sorts däggdjur
eller någon annan sorts djur skulle vi säga,
"Det måste ha något att göra med feromonerna."
Och vi skulle börja titta ordentligt.
Men det finns problem, och jag tror det är därför
som vi inte har letat så effektivt
efter feromoner hos människan.
Det finns definitivt problem.
Och det första av dessa
är kanske förvånande.
Det handlar helt om kultur.
Malar lär sig inte så mycket
om vad som luktar gott, men människor gör det,
och upp till fyraårsåldern
är varje lukt, oberoende av hur härsken den är,
helt enkelt intressant.
Jag förstår att en stor del av föräldrarrollen
är att hindra barn från att stoppa fingrarna i bajs,
eftersom det alltid är något trevligt att lukta på.
Men gradvis lär vi oss vad som inte är bra,
och en av de sakerna vi lär oss
samtidigt med vad som är bra
är vad som inte är bra.
Osten bakom mig
är en brittisk eller engelsk delikatess.
Det är blå mogen Stiltonost.
Att tycka om den är oförståeligt för människor från andra länder.
Varje kultur har sin säregna mat
och nationella delikatesser.
Om du vore från Island
skulle din nationalrätt vara
förruttnad haj.
Allt detta är förvärvade smaker,
men de formar ett slags
identitetsmärke.
Du är en del av innegänget.
Den andra saken är luktsinnet.
Var och en av oss har en unik doftvärld,
i bemärkelsen de lukter vi känner.
Vi luktar alla på olika världar.
Lukt var den svåraste
av sinnena att knäcka,
och Nobelpriset som delades ut
till Richard Axel och Linda Buck
kom först 2004
för deras upptäckt av hur doftsinnet fungerar.
Det är verkligen svårt,
men sammanfattningsvis
går nerver från hjärnan
upp i näsan
och på de nerver som finns blottade i näsan
till luften utanför, finns receptorer
och doftmolekyler som kommer in vid inandning
interagerar med dessa receptorer,
och om de möts skickas en signal till nerven
som går tillbaka till hjärnan.
Vi har inte bara en sorts receptor.
Om du är en människa har du runt 400 olika sorters receptorer,
och hjärnan vet vad du luktar på
på grund av kombinationen av receptorer
och nervcellerna de aktiverar,
och meddelandena de skickar upp till hjärnan visar kombinationen.
Men det är lite mer komplicerat,
för var och en av dessa 400
kommer i olika varianter
och beroende på vilken variant du har,
kan du känna av koriander, den där örten,
antingen som något smakligt och gott
eller något som liknar tvål.
Vi har alla vår individuella doftvärld,
och det komplicerar allting
när vi studerar luktsinnet.
Vi borde verkligen prata om armhålor
och jag måste säga att jag har särskilt bra armhålor.
Jag kommer inte att dela dem med er
men detta är platsen där flest människor
har letat efter feromoner.
Det finns en bra orsak,
som är att apor har armhålor
som ett unikt drag.
De andra primaterna har doftkörtlar
på andra ställen i kroppen.
De stora aporna har armhålor
fulla av sekretoriska körtlar
som producerar lukt hela tiden,
enorma mängder molekyler.
När de utsöndras från körtlarna,
är molekylerna utan lukt.
De luktar inte alls,
och det är endast den underbara bakterien
som växer på regnskogen av hår
som faktiskt producerar lukten
som vi känner och älskar.
Så om du händelsevis vill reducera
mängden lukt,
är rakning av armhålorna
ett väldigt effektivt sätt att reducera
livsmiljön för bakterier,
och du kommer att se att de luktar mindre
mycket längre.
Men även om vi fokuserat på armhålor, så tror jag det delvis beror på
att det är den minst pinsamma platsen om man ska be folk om prover.
Det finns faktiskt en annan anledning till varför vi inte letar
efter ett universellt sexferomon där,
och det är för att 20% av världens befolkning
inte har luktande armhålor som jag.
Och detta är människor från Kina, Japan,
Korea, och andra platser i nordöstra Asien.
De utsöndrar helt enkelt inte dessa luktlösa föregångare
som bakterier älskar att använda för att producera dofter
som vi på ett etnocentriskt sätt alltid tänkte på
som karaktäristiskt för armhålor.
Så det gäller inte 20% av världsbefolkningen.
Så vad bör vi göra
i vårt sökande efter mänskliga feromoner?
Jag är ganska övertygad om att vi har dem.
Vi är däggdjur, som alla andra
däggdjur, och vi har dem förmodligen.
Men vad jag tycker att vi ska göra,
är att gå tillbaka till början,
och leta över hela kroppen.
Oavsett hur pinsamt det blir,
måste vi leta och för första gången gå
dit ingen någonsin har vågat gå.
Det kommer att bli svårt,
det kommer att bli pinsamt, men vi måste titta.
Vi måste också gå tillbaka till idéerna
som Butenandt använde när han
studerade silkesfjärilen.
Vi måste gå tillbaka och se systematiskt
på alla molekyler som produceras,
och utreda vilka som verkligen är involverade.
Det är inte gott nog att plocka ett par
och säga "de räcker".
Vi måste verkligen bevisa
att de faktiskt har den effekt vi hävdar.
Det finns ett team jag faktiskt är
väldigt imponerad av.
De är från Frankrike, och deras föregående succé
var att identifiera kaniners bröstferomon.
De har nu vänt sin uppmärksamhet
mot mänskliga bebisar och mödrar.
Det här är en bebis som dricker mjölk
från sin mammas bröst.
Hennes bröstvårta är helt gömd
av bebisens huvud,
men man kan se en vit droppe
med en pil som pekar på den,
och det är sekretet från den areolära körteln.
Vi har dem alla, män och kvinnor,
de är de små bulorna runt bröstvårtan
och om du är en mjölkande kvinna
börjar de utsöndra sekret.
Det är en väldigt intressant utsöndring.
Vad Benoist Schaal och hans team utvecklade
var ett enkelt test för att utreda
vad effekten av detta sekret kunde vara,
i själva verket, en bioanalys.
Det här är en sovande bebis,
och under näsan har vi lagt en ren glasstav.
Bebisen fortsätter sova,
och visar inget intresse alls.
Men om vi går till vilken mamma som helst
som utsöndrar från areolärkörteln,
så det handlar inte om igenkännande,
det kan vara från vilken mamma som helst,
om vi tar sekretet,
och sätter det under bebisens näsa,
får vi en väldigt annorlunda reaktion.
Det är en konnässörs reaktion av fröjd,
och den öppnar sin mun
och sticker ut tungan
och börjar suga.
Eftersom detta är från vilken mamma som helst
skulle det kunna vara ett feromon.
Det handlar inte om individuell igenkänning.
Vilken mamma som helst duger.
Varför är detta viktigt,
bortsett från att det är väldigt intressant?
Det är för att kvinnor har olika många areolära körtlar
och det finns en korrelation mellan
hur enkelt bebisen börjar suga
och antalet areolärkörtlar hon har.
Det verkar som att ju mer sekret,
desto mer sannolikt är det att bebisen börjar suga tidigare.
Om du är ett däggdjur
är den farligaste tiden i livet
de första timmarna efter födelsen.
Du måste få den där första mjölken
och om du inte får den, överlever du inte.
Du dör.
Eftersom många bebisar har svårt att ta sin första måltid,
eftersom de inte får rätt stimulus.
Om vi kunde identifiera vilken molekyl det handade om
och det franska teamet är väldigt försiktiga,
men om vi kunde identifiera molekylen,
framställa den, så skulle det betyda
att för tidigt födda bebisar skulle suga mer
och varje bebis skulle ha en bättre chans att överleva.
Så vad jag vill argumentera för är att det här är ett exempel
där ett systematiskt, vetenskapligt tillvägasätt
faktiskt kan ge oss en förståelse för feromoner.
Det kunde leda till många medicinska interventioner.
Det kan finnas en massa saker som människor gör med feromoner
som vi helt enkelt inte känner till för tillfället.
Vi måste komma ihåg att feromoner inte bara handlar om sex.
De handlar om alla sorters saker i ett däggdjurs liv.
Så fortsätt framåt och leta vidare. Det finns mycket att hitta.
Tack så mycket.
(Applåder)