Cuvântul „feromon” este foarte puternic.
Evocă sex, abandon, pierdere de control,
așadar e un cuvânt important.
Dar are doar 50 de ani. A fost inventat în 1959.
Dacă introduci „feromon” într-un motor de căutare online,
probabil ați încercat deja,
vei obține milioane de rezultate.
Cam toate site-urile respective încearcă să-ți vândă ceva
care să te facă irezistibil
pentru 10 dolari sau mai mult.
E o idee foarte ispititoare,
iar moleculele menționate
sună foarte științific.
Sunt cuvinte foarte lungi,
de genul androstenol, androstenonă
sau androstadienonă.
Sună din ce în ce mai bine,
și dacă mai adaugi halate albe de laborator
îți imaginezi
o știință fantastică în spatele lor.
Din păcate, acestea sunt doar pretenții frauduloase
susținute de o „știință” suspectă.
Deși mulți cercetători lucrează la ce cred ei
că sunt feromoni umani
și publică în jurnale respectabile,
la baza acestora,
în ciuda experimentelor sofisticate,
chiar nu există o cercetare solidă în spatele lor,
pentru că
nimeni nu a parcurs sistematic
toate mirosurile produse de corpul uman.
Emanăm mii de tipuri de molecule.
Suntem mamifere. Producem multe mirosuri.
Nimeni nu a cercetat sistematic
ca să afle exact care molecule sunt feromoni.
Au luat doar câteva
și toate experimentele se bazează pe ele,
dar nu e nicio dovadă.
Asta nu înseamnă
că mirosul nu e important pentru oameni.
Unii sunt chiar mari entuziaști,
unul din ei a fost Napoleon.
Dacă vă amintiți faimoasele lui cuvinte
scrise de pe câmpul de luptă
pentru iubita sa, împărăteasa Josephine:
„Nu te spăla. Vin acasă.”
(Râsete)
Nu voia ca ea să-și piardă nimic din bogăție
înainte ca el să ajungă acasă.
Și acum, sunt multe site-uri
care oferă așa ceva ca specialitate.
Însă în același timp,
cheltuim cam la fel de mulți bani
cu scosul mirosurilor din noi,
pe cât cheltuim pe parfumuri,
parfumurile fiind afaceri de miliarde de dolari.
În continuare vă voi spune
ce sunt de fapt feromonii,
de ce cred eu că e de așteptat
ca oamenii să aibă feromoni,
care sunt confuziile legate de feromoni,
ca apoi să finalizez cu
drumul promițător care ne arată
în ce direcție ar trebui să o luăm.
Grecii antici știau de câini
că își emit semnale invizibile între ei.
O cățea în călduri
trimite un semnal invizibil cățeilor
la mile depărtare,
nu e un sunet, ci un miros.
Dacă iei mirosul cățelei pe o cârpă,
câinii ar fugări cârpa.
Problema pentru toți
care observau acest fapt
era că nu puteau identifica moleculele.
Nu se putea demonstra că e un proces chimic.
Motivul este
că fiecare din aceste animale
produce cantități foarte mici,
iar în cazul câinelui,
câinii simt mirosul, dar oamenii nu.
Doar în 1959 o echipă germană,
după 20 de ani de căutare a moleculelor,
a descoperit și identificat primul feromon,
feromonul sexual al fluturelui de mătase.
A fost o alegere inspirată pentru că Adolf Butenandt și echipa sa,
au avut nevoie de jumătate de milion de fluturi
ca să adune destul material pentru analiza chimică.
El a creat un model
pentru analiza feromonilor.
A parcurs sistematic,
arătând că doar molecula în cauză
era cea care stimula masculii
și nu toate celelalte.
A analizat totul cu atenție.
A sintetizat molecula,
apoi a probat-o pe masculi
făcându-i să reacționeze la ea
dovedind-i astfel existența.
Așa se închide cercul.
Asta nu s-a făcut niciodată cu oameni:
nimic sistematic, nici o demonstrație adevărată.
Pentru acest concept nou
avea nevoie de un cuvânt nou,
iar acesta a fost „feromon”,
însemnând de fapt o incitare
transferată între indivizi.
Din 1959, feromonii s-au găsit
peste tot în lumea animală,
în masculi și în femele.
Valabil și sub apă
la peștișorii de aur și homari.
Cam la toate mamiferele la care vă puteți gândi
a fost identificat un feromon,
și desigur, la multe insecte.
Deci știm de existența feromonilor
în tot regatul animalelor.
Dar oamenii?
În primul rând, bineînțeles, suntem mamifere,
și mamiferele sunt mirositoare.
Iar orice stăpân de căței poate spune
că noi mirosim și că ei miros.
Dar adevăratul motiv ca să credem
că oamenii au feromoni
este schimbarea care apare când ne maturizăm.
Mirosul unei camere de adolescenți
e diferit
de acela al unei camere de copii mici.
Ce s-a schimbat? Evident, pubertatea.
Împreună cu părul pubian
și de la subsuori,
glande noi încep să secrete în acele locuri,
iar asta produce schimbarea de miros.
Dacă am fi alte mamifere,
sau orice alte animale,
am spune că
„Asta are legătură cu feromonii”,
și am începe să-i căutam ca lumea.
Dar sunt anumite probleme care explică
de ce nu s-a căutat feromonul
și la oameni.
Sunt, într-adevăr, probleme.
Prima dintre acestea
e probabil surprinzătoare.
E vorba de cultură.
Fluturii de mătase nu prea învață
despre cum e bine să miroși, dar oamenii învață,
iar până pe la 4 ani,
orice miros, oricât de insuportabil,
e pur și simplu interesant.
Și pot înțelege de ce părinții se chinuie
să îi oprească pe copii să atingă caca,
fiind ceva așa de frumos mirositor.
Treptat învățăm ce nu e bine,
și mai învățăm
pe lângă ce nu e bine,
ce e bine.
Brânza din spatele meu
e o delicatesă britanică sau englezească.
E Stilton maturat albastru.
Pentru străini e de neconceput să-ți placă așa ceva.
Orice cultură are mâncarea ei specială
și delicatese naționale.
Dacă ai fi din Islanda,
mâncarea națională
ar fi carne de rechin putrezit.
Toate astea sunt gusturi dezvoltate,
formând aproape un indiciu de identitate.
Faci parte dintr-un grup.
Al doilea fapt e simțul mirosului.
Fiecare are o lume unică a mirosurilor,
în sensul că ceea ce mirosim,
mirosim cu toții altfel.
Mirosul a fost cel mai greu de elucidat
dintre toate simțurile.
Premiul Nobel câștigat
de Richard Axel și Linda Buck
a fost înmânat de abia în 2004
pentru elucidarea funcționării mirosului.
E greu de explicat,
anumiți nervi din creier
se întind până în nas,
și acești nervi din nas
expuși la aer sunt receptori.
Molecule odorizante ajung în nas prin aerul inhalat
și interacționează cu receptorii.
Dacă se fixează pe receptori, trimit semnale nervului
care vor fi transmise creierului.
Nu avem doar un fel de receptor.
Oamenii au în jur de 400 de receptori diferiți
iar creierul știe ce mirosim
din cauza combinațiilor de receptori cu celule nervoase emise
trimițând mesaje creierului
în mod combinatorial.
Dar e mai complicat,
pentru că fiecare din cei 400
este diferit
și în funcție de ce variantă ai,
poți mirosi coriandru, sau cilantro, planta aceea
fie ca ceva delicios și aromat,
fie ca ceva ca săpunul.
Deci fiecare are un simț unic al mirosului,
și asta complică totul
când studiezi mirosul.
Trebuie să vorbim despre subsuori,
și recunosc că ale mele sunt foarte bune.
Nu o să vi le arăt,
pentru că ăsta e locul în care
s-a căutat cel mai mult după feromoni.
Și dintr-un motiv foarte bun,
primatele au subsuori
ca o caracteristică unică.
Celelalte primate au glande de simțuri
în alte zone ale corpului.
Gorilele au subsuorile astea
pline de glande secretoase
care produc mirosuri constant,
și astfel foarte multe molecule.
Când sunt secretate din glande,
moleculele sunt fără miros.
Nu miros a nimic,
ci doar bacteria minunată
care crește în pădurile ecuatoriale în păr
produce acele mirosuri
pe care le știm și le iubim.
Așadar, dacă vrei să diminuezi din miros
renunță la părul de la subsuoară,
aceasta fiind o variantă eficientă
de a elimina habitatul bacteriilor,
și vei fi mai puțin mirositor
pentru o perioadă mai lungă de timp.
Chiar dacă ne-am concentrat pe subsuori,
probabil pentru că din aceste locuri
e mai puțin jenant să ceri mostre de la cineva,
mai e un motiv pentru care
nu căutam aici feromonul sexual universal.
Și anume, 20% din populația lumii
nu are subsuori urât mirositoare ca ale mele.
Mă refer la cei din China, Japonia, Coreea
și din alte părți din nordul Asiei.
Pur și simplu ei nu secretă acele molecule fără miros
din care bacteriile abia așteaptă să producă mirosuri
de care credeam în mod etnocentric
că sunt caracteristice subsuorilor.
Deci nu se aplică la 20% din populația lumii.
Așadar ce e de făcut
pentru a găsi feromonii umani?
Sunt sigur de existența lor.
Suntem mamifere, iar ca toate celelalte mamifere
probabil că îi avem și noi.
Ce ar trebui să facem
e să o luăm de la început,
și să căutăm pe tot corpul.
Nu contează cât e de jenant,
trebuie să-i căutam și pentru prima dată
să ne uităm unde nu a îndrăznit nimeni până acum.
Va fi greu și jenant,
dar trebuie să căutăm.
Și trebuie să ne întoarcem la ideile folosite de Butenandt
pe când studia fluturele de mătase.
Trebuie să căutăm sistematic
prin toate moleculele produse,
și să deducem care sunt cu adevărat feromoni.
Nu e destul să alegem un cuplu
și să spunem că sunt de ajuns.
Trebuie să demonstrăm
că aceste molecule chiar au efectul presupus.
E o echipă de care sunt impresionat.
Sunt în Franța și succesul lor precedent a fost
să identifice feromonul mamar la iepuri.
Acum se concentrează pe oameni:
mame și copii.
Acesta e un bebe care bea lapte
de la sânul mamei.
Sfârcul ei nu se vede deloc
de capul copilului.
Ceea ce vedeți e un strop alb,
cu o săgeată îndreptată spre el.
E secreția glandelor areolare.
Le avem cu toții, bărbați și femei,
sunt umflăturile acelea micuțe din jurul sfârcului,
care în cazul femeilor care lactează,
încep să secreteze.
E o secreție foarte interesantă.
Benoist Schaal și echipa sa
au creat un simplu test pentru a afla
ce efect are această secreție,
fiind de fapt un biotest.
Acesta e un copil dormind,
sub nasul căruia e o tijă curată de sticlă.
Copilul doarme în continuare,
fără să arate vreun interes.
Dar în cazul unei mame
ale cărei glande areolare sunt în secreție,
nefiind vorba de recunoaștere,
poate fi vorba de orice mamă,
dacă luăm secreția
și o punem sub nasul bebelușului,
obținem o reacție cu totul diferită.
E reacția unui cunoscător de delicii,
care își deschide gura,
scoate limba
și începe să sugă.
Dacă provine de la orice mamă,
chiar ar putea fi vorba de feromon.
Nu e vorba de recunoaștere individuală.
Poate fi orice mamă.
De ce e asta important,
în afara faptului că e interesant?
Pentru că femeile variază
în numărul de glande areolare,
și e o legătură între ușurința
cu care încep bebelușii să sugă
și numărul de glande areolare ale femeii.
Se pare că, cu cât mai multă secreție produsă
cu atât mai repede va începe copilul să sugă.
Ca mamifer,
cea mai periculoasă perioadă din viață,
sunt primele ore după naștere.
Dacă nu vei lua acea primă gură de lapte,
nu vei supraviețui.
Vei muri.
Cum mulți pentru mulți bebeluși
e greu să ia prima masă,
pentru că nu primesc stimulația necesară,
dacă am identifica exact molecula specifică,
și echipa franceză e foarte prudentă,
deci dacă am identifica acea moleculă,
dacă am sintetiza-o, ar însemna
că bebelușii prematuri ar suge mai repede,
și că fiecare copil ar avea șanse mai bune
de supraviețuire.
Așadar vreau să discut doar acest exemplu
în care o abordare istematică și științifică
chiar ar ajuta înțelegerea
cu privire la feromoni.
Ar putea fi tot felul de intervenții medicale.
Ar putea fi multe lucruri
făcute cu ajutorul feromonilor
de care nu știm nimic în acest moment.
Trebuie să ținem minte că feromonii
nu au legătură doar cu sexul.
Sunt tot felul de lucruri posibile
în viața unui mamifer.
Așa că trebuie mers înainte și cercetat mai mult.
Sunt multe de descoperit.
Vă mulțumesc mult.
( Aplauze )