"פרומון" היא מילה מאוד חזקה.
היא מזכירה לנו סקס, הפקרה ואובדן שליטה,
ואתם רואים, היא מילה חשובה.
אבל היא רק בת 50 שנה. היא הומצאה ב-1959.
עכשיו, אם תחפשו אותה ברשת,
כפי שאולי עשיתם,
תקבלו מיליוני תוצאות,
וכמעט כל האתרים הללו ינסו למכור לכם
משהו שיהפוך אתכם לאדם שאין לעמוד בפניו
בתמורה ל-10 דולר או יותר.
עכשיו, זהו רעיון מאד מושך,
והמולקולות שהם מזכירים,
נשמעות ממש מדעיות.
יש בהן הרבה הברות.
מושגים כמו אנדרוסטנול, אנדרוסטנון,
או אנדרוסטנדיון.
זה הולך ומשתפר,
וכשאתם משלבים את זה עם חלוקי מעבדה לבנים,
חייבים לשער כי יש שם
מדע מדהים שעובד ברקע.
אך למרבה הצער, אלה טענות שקריות
שנתמכות במדע מפוקפק.
הבעיה היא שלמרות שיש הרבה
מדענים טובים שעובדים על מה שהם חושבים
שהם פרומונים אנושיים,
ומפרסמים את הממצאים בכתבי עת מכובדים,
בבסיס כל זה,
למרות ניסויים מתוחכמים מאוד,
אין באמת מדע טוב שמגבה זאת,
כי הוא מבוסס על בעיה,
והיא שאף אחד לא בדק באופן שיטתי
את כל הריחות שבני האדם מייצרים --
ויש אלפי מולקולות שאנחנו משחררים.
אנחנו יונקים, אנחנו מייצרים הרבה ריח.
אף אחד לא בדק באופן שיטתי
אילו מולקולות הן באמת פרומונים.
הם רק בחרו כמה,
וכל הניסויים האלה מבוססים עליהם,
אבל אין בכלל עדויות חזקות.
עכשיו, אני לא אומר
שריח אינו חשוב לבני אדם.
הוא כן, במיוחד עבור חלק מהאנשים,
ואחד מהם היה נפוליאון.
ואולי תיזכרו בסיפור המפורסם
שכשהיה בשדה הקרב
שהוא כתב לאהובתו, הקיסרית ג'וזפין,
"אל תתקלחי, אני מגיע הביתה."
(צחוק)
אז הוא לא רצה להחמיץ את העושר שלה
בימים לפני שחזר הביתה,
ועדיין תוכלו למצוא אתרים
שמתייחסים לזה כדבר מוזר מאוד.
יחד עם זאת,
אנחנו מבזבזים את אותם סכומי כסף
בהסרת ריחות מאיתנו
ובהחזרתם עלינו בבשמים,
ובשמים הם עסק של מיליארדי דולרים.
אז מה שאני רוצה לעשות בהמשך ההרצאה הזו
הוא לספר לכם מהם פרומונים באמת,
לספר לכם למה ניתן לצפות לכך
שלבני אדם יהיו פרומונים,
לספר לכם על חלק מהבלבול סביב פרומונים,
ולבסוף, לסיים
ברעיון מבטיח שמראה לנו
את הכיוון אליו צריך ללכת.
היוונים העתיקים ידעו
שכלבים שולחים מסרים בלתי נראים זה לזה.
כלבה מיוחמת
שלחה מסר סמוי לכלבים
למרחק של מספר קילומטרים,
וזה לא היה צליל, אלא ריח.
אפשר היה לקחת את הריח מהכלבה
והכלבים ירדפו אחר הבד.
אבל הבעיה עבור
כל מי שראה זאת היתה
שלא הצליחו לזהות את המולקולות.
אי אפשר היה להראות שזה כימי.
הסיבה לכך, כמובן,
היתה שכל אחת מהחיות הללו
מייצרת כמויות זעירות,
ובמקרה של הכלבה,
כלבים זכרים יכולים להריח זאת, אך לא אנחנו.
ורק ב-1959 צוות גרמני,
אחרי 20 שנה של חיפוש אחר המולקולות הללו,
גילה וזיהה את הפרומון הראשון,
וזה היה פרומון המין של טוואי משי.
עכשיו, זו היתה בחירה מושכלת של אדולף בוטנאנד והצוות שלו,
כי הוא נזקק לחצי מיליון טוואים
כדי להשיג מספיק חומר לניתוח הכימי.
אבל הוא יצר את המודל
על איך לנתח פרומונים.
הוא עבר באופן שיטתי
והראה שרק מולקולה אחת
מעוררת את הזכרים,
ולא כל השאר.
הוא ניתח אותה בזהירות רבה.
הוא סינתז אותה,
ואז ניסה את המולקולה המלאכותית על הזכרים,
וגרם להם להגיב אליה והראה
שאכן זו המולקולה.
כך סוגרים מעגל.
זה הדבר שלא הצלחנו לעשות בבני אדם:
שום דבר שיטתי, לא הדגמה אמיתית.
עם הרעיון החדש הזה,
נזקקנו למילה חדשה,
והמילה הזו היתה "פרומון,"
וזה בעצם העברה של התלהבות,
בין פרטים,
ומאז 1959, פרומונים נמצאו
ברחבי ממלכת החיות,
בזכרים, בנקבות.
זה עובד טוב גם מתחת למים,
בדגי זהב ולובסטרים.
וכמעט בכל יונק שתחשבו עליו,
זוהה פרומון,
וכמובן במספר עצום של חרקים.
אז אנו יודעים שפרומונים קיימים
בכל רחבי ממלכת החיות.
מה לגבי בני אדם?
ובכן, ראשית, כמובן
הוא שאנחנו יונקים,
ויונקים מפיצים ריח.
כפי שיספר לכם כל בעל כלב,
אנחנו מפיצים ריח וגם הם.
אבל הסיבה העיקרית בעטיה אנו חושבים
שלאנשים יש פרומונים,
היא השינוי שחל בנו עם הגיל.
הריח של חדר של בני נוער
שונה למדי
מזה של ילדים קטנים.
מה השתנה? גיל ההתבגרות, כמובן.
יחד עם שיער ערווה
והשיער בבית השחי,
בלוטות חדשות מתחילות להפריש במקומות הללו,
וזה מה שגורם לשינוי בריח.
אם היינו יונק אחר,
או כל חיה אחרת,
היינו אומרים
"זה כנראה קשור לפרומונים,"
והיינו מתחילים לחפש ביסודיות.
אבל יש כמה בעיות, ולכן
אני חושב, אנשים לא חיפשו
פרומונים ביסודיות בבני אדם.
ישנן, באמת, בעיות.
והראשונה שבהן
היא אולי מפתיעה.
היא נסובה סביב תרבות.
כעת, טוואים לא לומדים רבות
על מה הוא דבר טוב להריח, אך בני אדם כן,
ועד לגיל ארבע בערך,
כל ריח, לא חשוב כמה מעופש,
הוא פשוט מעניין.
ואני מבין שאחד התפקידים המהותיים של הורים
הוא למנוע מילדיהם להכניס אצבע לצואה,
מכיוון שזה תמיד דבר נחמד להריח.
אך בהדרגה אנו למדים מה לא טוב,
ואחד הדברים שאנו לומדים
בה בעת שאנו לומדים מה לא טוב
הוא מה כן טוב.
כעת, הגבינה מאחוריי
היא מעדן בריטי, אם לא אנגלי.
זוהי גבינת סטילטון כחולה ומעופשת.
לאהוב אותה זה דבר לא מובן עבור אנשים מארצות זרות.
לכל תרבות יש את המזון והמטעמים
הלאומיים היחודיים לה
אם הייתם מגיעים מאיסלנד,
המנה הלאומית שלכם
הייתה כריש שעבר רקבון עמוק.
כעת, כל הדברים הללו הם טעמים נרכשים,
אך הם יוצרים כמעט תג זהות.
כולכם חלק מתוך הקבוצה.
הדבר השני הוא חוש הריח.
לכל אחד מאיתנו יש עולם ניחוחות יחודי,
במובן שמה שאנו מריחים,
כל אחד מאיתנו מריח עולם שונה לחלוטין.
כעת, ריח היה החוש
הקשה ביותר לפיצוח,
ופרס הנובל שהוענק
לריצ'רד אקסל ולינדה בוק
הוענק רק ב-2004
עבור הגילוי כיצד ריח עובד.
זה באמת קשה,
אך במהותו, עצבים מהמוח
נכנסים לאף
ובעצבים החשופים הללו באף
נמצאים קולטנים הנגישים לאוויר,
ומולקולות ניחוח החודרות ברחרוח
באות במגע עם הקולטנים הללו,
ואם הם מתחברים, הם שולחים לעצב סימן
אשר חוזר אל המוח.
אין לנו רק סוג אחד של קולטן.
אם אתה בן אנוש, יש לך בערך 400
סוגים שונים של קולטנים,
והמוח יודע מה אתה מריח
בזכות שילובם של הקולטנים
ותאי העצבים שהם מעוררים,
השולחים אותות במעלה המוח
בצורה קומבינטורית.
אך זה מעט מסובך,
מכיוון שכל אחד מאותם 400
מגיעים במשתנים שונים,
ותלוי במשתנה שיש לך,
אתה יכול להריח כוסברה, עשב התיבול ההוא,
כדבר טעים ומתובל
או כמשהו הדומה לסבון.
כך שלכל אחד מאיתנו יש עולם יחודי של ריח,
וזה מסבך כל דבר
כאשר אנו לומדים אודות ריח.
ובכן, אנחנו באמת צריכים לדבר על בתי שחי,
ואני חייב לציין שלי יש שניים מוצלחים במיוחד.
כעת, אני לא אחלוק אותם עימכם,
אך זהו המקום בו רוב האנשים
חיפשו אחר פרומונים.
יש סיבה טובה לכך,
והיא, שבתי שחי אצל קופי אדם
הם הסממן היחודי שלהם.
לפרימטים האחרים יש בלוטות ריח
באיזורים אחרים בגופם.
לקופי האדם יש בתי שחי
המלאים בבלוטות הפרשה
המפיקות ריחות כל הזמן,
כמות עצומה של מולקולות.
כאשר הן מופרשות מהבלוטות,
המולקולת הן חסרות ריח.
אין להן ריח כלל,
ואלו הן רק הבקטריות המרהיבות,
הגדלות ביערות הגשם של שיער בית השחי,
אשר מייצרות את הריחות
שאנו מכירים ומוקירים.
כך שבמקרה, אם אתם רוצים להפחית
את כמות הריח,
לגלח למשעי את בתי השחי שלכם
היא דרך יעילה מאוד להפחתת
בית הגידול של הבקטריות,
ואתם תגלו שהן מריחות פחות בעוז
לאורך זמן רב יותר.
אך למרות שהתרכזנו בבתי שחי,
אני חושב שחלק מהסיבה היא
בגלל שזהו המקום הכי פחות מביך לבקש מאנשים דוגמאות ממנו.
ישנה סיבה נוספת מדוע אנחנו לא
מסתכלים בהכרח שם בכדי למצוא פרומון מיני,
והיא כי ל-20 אחוז מתושבי העולם
אין בתי שחי ריחניים כשלי.
ואלו אנשים מסין, יפן,
קוריאה ואיזורים אחרים מצפון-מזרח אסיה.
הם פשוט לא מפרישים את הקודמנים חסרי הריח הללו
שהבקטריות אוהבות להשתמש בהן בכדי לייצר את הריחות
אשר היוו דרך מחשבה אתנוצנטרית שתמיד חשבנו
כאופייניות לבתי שחי.
כך שזה לא תקף ל-20 אחוז מהעולם.
אז מה עלינו לעשות
בחיפושינו אחר הפרומון האנושי?
אני די משוכנע שיש לנו אותם.
אנחנו יונקים, כמו כל אחד אחר
שהוא יונק, וסביר שאכן יש לנו אותם.
אך מה שאני חושב שעלינו לעשות
הוא לחזור הישר להתחלה,
ולמעשה להסתכל על כל הגוף.
לא חשוב כמה מביך,
אנחנו צריכים לחקור ולהעז בפעם הראשונה,
להגיע למקומות שאחרים חששו להגיע.
זה הולך להיות קשה,
זה הולך להיות מביך, אבל עלינו לבדוק.
אנחנו גם צריכים לחזור לרעיונות
שהשתמש בהן בוטנאנד כאשר הוא חקר את טוואי המשי.
אנחנו צריכים לשוב ולבחון באופן שיטתי
את כל המולקולות אשר מופקות,
ולהבין מי מהן באמת מעורבות.
זה לא מספק פשוט לבחור שתיים
ולומר, "אלו יספיקו."
עלינו להדגים
כי יש להן באמת את ההשפעות להן אנו טוענים.
ישנו צוות אחד שאני מאוד מתרשם ממנו.
הם נמצאים בצרפת, וההצלחה הקודמת שלהם
הייתה זיהוי פרומון החלב של הארנב.
הם הפנו את תשומת ליבם עתה
לתינוקות ואימהות אנושיים.
אז זהו תינוק הלוגם חלב
מהחזה של אימו.
הפטמה שלה מוסתרת לחלוטין
על ידי ראשו של התינוק,
אך תוכלו להבחין בטיפה לבנה
עם החץ המצביע אליה,
וזוהי ההפרשה מבלוטות מונטגומרי בעטרה.
כעת, לכולנו יש אותן, גברים ונשים,
ואלו אותם בליטות קטנות סביב הפטמה,
ואם את אישה שמייצרת חלב
אלו מתחילות להפריש.
זוהי הפרשה מעניינת מאוד.
מה שבנוואה שאאל והצוות שלו פיתחו
היה מבחן פשוט לחקור
איזו השפעה יכולה ההפרשה להניב,
למעשה, בדיקה ביולוגית פשוטה.
אז זהו תינוק ישן,
ומתחת לאפו, הנחנו מוט זכוכית נקי.
התינוק נותר ישן.
לא מראה כל עניין.
אך אם נלך לכל אם
אשר מפרישה מבלוטות מונטגומרי,
כך שהדבר לא קשור להכרה,
זה יכול להיות מכל אם,
אם ניקח את ההפרשה
ונניח אותה מתחת לאפו של התינוק,
נקבל תגובה שונה מאוד.
זוהי הכרה של עונג,
וזה גורם לפה להיפתח
ולהוציא את הלשון
ולהתחיל לינוק.
כעת, משום שזהו מכל אם שהיא,
הדבר יכול להעיד על פרומון.
הכרה פרטית אינה לב העניין.
כל אם תתאים.
כעת, למה זה חשוב,
מעבר לעבודה שזה פשוט מאוד מעניין?
מכיוון שאצל נשים יש שוני
בכמות בלוטות מונטגומרי שיש להן,
וישנו קשר בין הקלות
בה התינוק מחל לינוק
לבין כמות בלוטות מונטגומרי שיש לאם.
נדמה כי ככל שיש לה יותר הפרשה,
כך גדל הסיכוי שהתינוק יינק במהירות.
אם אתה יונק,
הזמן המסוכן ביותר בחיים
הוא השעות הראשונות לאחר הלידה.
אתם חייבים לקבל את המנה הראשונה של החלב,
ואם לא תקבלו, לא תשרדו.
אתם תמותו.
מכיוון שתינוקות רבים מתקשים
לאכול את ארוחתם הראשונה,
מכיוון שהם לא מקבלים את הגירוי הנכון,
אם נצליח לזהות מה הייתה אותה מולקולה,
והצוות הצרפתי מאוד זהיר בעניין,
אך אם נוכל לזהות את המולקולה,
לסנתז אותה, משמעות הדבר
שתהיה הסתברות גבוה יותר שפגים ינקו,
ולכל תינוק יהיה סיכוי טוב יותר
לשרוד.
אז מה שאני רוצה לטעון הוא שזוהי דוגמה אחת
שבה גישה שיטתית ומדעית
יכולה להביא להבנה אמיתית
של פרומונים.
יכולים להיות כל מיני התערבויות רפואיות.
יכולים להיות כל מיני דברים
שאנשים עושים עם פרומונים
אותם אנו פשוט לא יודעים כרגע.
מה שעלינו לזכור הוא שפרומונים
לא קשורים רק למין.
הם קשורים לדברים רבים
בחייו של יונק.
אז אנא המשיכו וחקרו עוד.
יש הרבה מה למצוא.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)