Jeg elsker vaskemaskinreparatører
fordi det er noe spesielt med dem.
Når en reparatør kommer,
får jeg, overfor vedkommende,
fordi jeg kan på ingen måte utføre det arbeidet han kan,
en sterk og viktig følelse av anerkjennelse.
Og når jeg føler det slik,
ikke bare er vaskemaskinen reparert,
men jeg lever faktisk lenger.
Hva mener jeg egentlig med at jeg lever lenger?
Her er David, David Servan Schreiber.
David Servan Schreiber er psykiater.
David Servant Schreiber
var fetteren min,
og for litt over et år siden trakk han sitt siste sukk
på grunn av hjernekreft.
Da han var 30 år gammel,
ble den første svulsten oppdaget.
Man kan ikke si at David er en
som statistisk sett hadde flaks.
Fra og med den dagen, satte han i sving
alle han kjente, all energien han hadde,
for å prøve å se
hvordan han kunne leve ikke bare lengst mulig
i en slik situasjon, men best mulig.
Det vi vet,
er at han forandret kostholdet,
at han mediterte,
og at han trente daglig.
Men det færre visste, for det ble aldri offentliggjort,
var den oppmerksomheten han viet
til de små tingene i livet.
Frem til hans siste åndedrag, var David
en som praktiserte takknemlighet.
Takknemlighet er en følelse vi har
av anerkjennelse
når vi lever med alle sanser åpne.
En solstråle som treffer kinnet, for eksempel,
lukten av en baby,
særlig når det er ens egen.
Det å forflytte seg for å lære noe
en kveld.
For oss er det en stor glede
å få anledning til å snakke om det vi er lidenskapelig opptatt av.
Hvorfor fikk David meg med på denne veien?
Fordi vi snakket mye om psykologi.
Fordi det eksisterer
laboratorier som forsker på
omstendighetene rundt og konsekvensene av takknemlighet.
På grunn av professor Robert Emmons
som jobber ved universitetet UC Davies i California
og var veldig heldig,
i tolv år har han jobbet
med positiv psykologi,
som er studiet av trivsel, der man prøver å forstå
hvordan det fungerer og hvilken virkning det har på oss.
Det er dette han innså.
Først og fremst, fra et psykologisk synspunkt,
når vi vet å glede oss
over de små tingene,
over det vi opplever her og nå,
over hvor kaldt eller varmt det er i rommet,
over å ha kommet presis, bare det,
da føler vi oss lykkeligere,
da føler vi oss mer tilknyttet andre,
da føler vi oss mer årvåkne,
og da føler vi oss mer levende.
Andre fordeler
som har med relasjoner å gjøre,
er først og fremst at vi føler oss
mindre ensomme.
Fordi takknemlighet kommer alltid
fra noe eller noen
som er utenfor oss selv.
Det er en følelse som gjør oss ydmyke.
Det er en følelse som gir oss lyst
til å gi noe tilbake.
Men det betyr ingenting.
Det mest overraskende er det man har oppdaget,
fra et fysiologisk synspunkt,
som skjer i kroppen.
Da snakker jeg om en studie
som startet i Minnesota i 1986.
En forsker hadde følgende hypotese:
han lurte på følgende:
er det en forbindelse mellom
det å være takknemlig,
altså å kunne glede seg,
og levealder?
Hvordan kan man forske på dette?
Man må finne folk som lever helt likt,
som spiser det samme,
som puster inn den samme luften,
som har samme yrke,
som har like mange barn,
det er avgjørende hvis det er snakk om kvinner,
null barn ville være ideelt.
Det ville dessuten være ypperlig
om alle var gift med samme person!
Men de fant noen.
I et nonnekloster.
I et kloster der
de har arkiv 150 år tilbake.
Disse unge kvinnene,
når de ankommer klosteret i en alder av 20,
blir de først bedt om
å skrive et brev der de
forteller om livet deres.
De gjør det samme når det er 40,
og når de er 70.
Arkivet har 150 år med biografiske brev.
Det har også 150 år med legejournaler.
Semantikere får brevene
og studerer ordenes betydning.
De blir bedt om å avgjøre ordenes karakter,
ord som uttrykker
henrykkelse, optimisme,
takknemlighet.
Videre har man kunnet se en sammenheng
mellom tettheten av kvinnenes takknemlighet,
og, ikke bare helsetilstand
men også levetid.
De oppdaget at jo flere ord det var,
for de som fra 20-årsalderen
uttrykte takknemlighet eller beundring,
jo lenger levde de.
De fant til og med
at kvinnene fikk sju år
med ekstra levetid.
De gjenskapte det samme
i mer vanlige livssituasjoner,
i arbeidermiljøer,
og resultatene var de samme.
Selv er jeg lik mange av dere.
Født og oppvokst i Paris,
Her er det ikke særlig kult
å snakke om hva som går bra og hva vi blir betatt av.
Men etter å ha tilbrakt tid med David,
etter å ha lest all denne litteraturen,
har jeg hatt lyst til å prøve,
for å se om det stemmer.
Jeg har sett til bevisene som er lagt fram av
Martin Seligman, mannen bak
positiv psykologi, forsker ved Universitetet i Pennsylvania,
som man hører så mye om i disse dager.
Han fant følgende:
Det holder, i løpet av en dag,
å finne tre situasjoner,
øyeblikk, samtaler,
smaker, sanseopplevelser,
som gjør oss godt,
som gir oss lyst til å si
"tusen takk",
for at lykkenivået økes
vedvarende, bare etter tre uker.
Jeg leste dette, gikk hjem,
var oppglødd over denne informasjonen.
Ved middagsbordet, med mannen min og mine tre barn,
som da var mellom åtte og 14 år gamle,
sa jeg til dem at jeg hadde lest noe sprøtt:
hvis man kan finne -
og da jeg skulle ha sagt "øyeblikk, situasjoner",
sa jeg i stedet,
hvis man kan finne tre ting man "digger" med dagen sin,
lever man lenger,
får man bedre helse, er man lykkeligere.
Så vi kastet oss ut i det.
Det var ikke like lett for alle.
For det er ikke åpenbart.
Evnen å umiddelbart kunne få tilgang til takknemlighet,
varierer fra person til person.
Særlig for Léon, yngstemann,
var det svært vanskelig.
Han hadde ikke lyst,
ville ikke leke denne leken.
Det jeg er mest stolt av, som mor,
er at Léon, som nå er 14,
kan gå ned trappa
komme bort til deg og si
"her er de tre tingene jeg digger".
Det har jeg lært barna mine.
Det er en måte å gjøre det på.
Når man gjør det med folk man kjenner,
folk man lever med,
folk man jobber med,
folk man ikke kjenner,
som man nettopp har møtt,
så skjer det noe veldig spesielt,
fordi det er ikke akkurat
et veldig vanlig samtaleemne.
Hvis det opptar deg, opptar det meg.
Når du forteller om tingene du digget
er det én regel:
det er ikke lov å kommentere
eller kritisere tingen hvis man sier det foran andre.
Man lytter til hva de andre digger.
Ofte ser du at dere liker det samme.
Det er en måte å gjøre det på.
Det første steget.
Så er det det andre steget.
Hvis man ikke nødvendigvis
har lyst til snakke om det,
kan man ha et ark liggende på nattbordet,
det jeg kaller en "diggeliste",
og som forskerne kaller "takknemlighetsjournal".
Da kan du skrive det ned.
Det siste du gjør før du legger deg,
før du sovner.
Når du slår av iPaden,
skriver du ned noen ord på lista.
Dr. Emmons innså at
når dette er dagens siste gjøremål,
blir søvnen dypere og lengre.
Har man kroniske smerter,
svinner disse hen.
Neste steg er et takknemlighetsbrev.
Det skjer noe med hjernen
når vi kommer i kontakt med takknemlighetsfølelsen.
Det er umulig for hjernen
å føle sinne og bitterhet
samtidig som takknemlighet.
Idet du bestemmer deg for å skrive til noen
gir du deg en sjanse til å innse det underverket
du har foran deg.
I løpet av et år ga jeg ingen gaver.
Til mine venners bursdag
skrev jeg til dem.
Jeg skrev takknemlighetsbrev.
Slik besøkte jeg, reiste jeg rundt
i vennskapene mine,
og jeg innså hvor heldig jeg var.
Med et brev kan du fortelle noen:
"Om du ikke var i livet mitt,
hadde jeg ikke vært sånn og sånn,
hadde jeg ikke visst det og det."
Det gjør det mulig å vurdere
forhold man har til andre,
og se hvilken betydning de har.
Martin Seligman sendte forskningspersoner på takknemlighetsbesøk.
Du skriver et brev,
og istedenfor å sende det, avtaler du å møte vedkommende.
Du sier ingenting om hvorfor.
Du bare kommer og leser brevet.
Jeg har gjort det én gang.
For en kraft det har.
Både underveis og etterpå trengte jeg mang et lommetørkle,
Jeg skrev et takknemlighetsbrev til mannen min.
Han er her i kveld.
Jeg har aldri sagt det,
men jeg skal si det nå, selv om han er her.
Vi har vært sammen i 25 år.
Etter et 25 år langt samliv, er det lett
å rette bebreidelser mot hverandre.
Men nå handlet det ikke om det.
Det handlet om å si til ham at "hvis du ikke var i livet mitt,
hvis jeg aldri hadde møtt deg, akkurat den dagen,
hadde jeg aldri blitt den jeg er i dag."
Jeg sa det til ham.
Jeg skal meddele noe i fortrolighet - unnskyld, Alex -
Alex leser på do.
Da jeg satte meg for å skrive brevet,
innså jeg at jeg aldri
uten den haugen med magasiner
hadde kunne lært så mye.
Jeg forestilte meg at jeg skulle fortelle ham det.
Så jeg gjorde det.
Det er dette takknemlighet er til nytte for.
Å leve det samme livet
på en bedre måte.
Jeg spiller ikke en annen rolle,
jeg forandrer ikke på kulissene.
Det er særlig nyttig å bruke takknemlighet
når det ikke går bra.
Når livet ikke innfrir til forventningene våre.
Når livet gir oss det motsatte av det vi ønsker oss.
Når de dagene vi har tilbrakt
med noen vi elsker, er talte,
og vi innser
ved å bruke takknemlighetsfilteret
at til tross for det,
så heldige vi er!
Så heldig jeg er som er her,
på vegne av oss alle,
takker jeg dere
for å ha hørt på meg.
(Applaus)