Imádom a mosógépszerelőket,
mert van bennük valami különleges.
Mikor eljön egy hozzám,
ezt éreztetem vele,
mert egyáltalán nem tudnám megcsinálni, amit ő tud,
és az elismerés érzése hihetetlenül fontos.
És amikor így teszek,
nemcsak a mosógép lesz megjavítva,
hanem még tovább is élek.
Tovább is élek, de hogyan csinálom ezt?
Bemutatom David-ot, David Servan Schreibert.
David Servan Schreiber pszichiáter volt,
David Servan Schreiber
az unokatestvérem volt,
és valamivel több mint egy éve
vitte el az agydaganat.
Mikor 30 éves volt,
akkor találták meg az első tumort nála.
Statisztikailag nem mondhatjuk, hogy David olyasvalaki volt,
akinek a szerencse az oldalán állt.
Onnantól kezdve minden tudását,
minden energiáját arra fordította,
hogy kitapasztalja, hogyan tudna
az adott körülmények között nemcsak a legtovább,
hanem a legjobb módon élni.
Tehát, amit róla tudunk,
hogy megváltoztatta az étrendjét,
hogy meditált,
hogy mindennap végzett testmozgást.
De amit már kevésbé tudunk, mert nem tette közzé,
az az a figyelem, amelyet az élet apró részleteinek
és dolgainak az összességére szentelt.
Az utolsó leheletéig David maga volt
a hála megtestesülése.
A hála a felismerés érzése,
ami akkor önt el bennünket,
mikor megérezzük a zamatát annak, hogy élünk.
Ez például egy napsugár az arcon,
egy baba illata,
főleg, ha az a miénk.
A tény, hogy kimozdulunk,
hogy új dolgokat tanuljunk egy este.
Ez számunkra tiszta öröm,
hogy alkalmunk nyílik megmutatni másoknak, mi érdekel bennünket.
Miért irányított el David engem erre az útra?
Sokat beszélgettünk a pszichológiáról.
Léteznek laboratóriumok,
melyek kizárólag a hála körülményeit
és következményeit tanulmányozzák.
Van egy úr, akit dr. Robert Emmonsnak hívnak,
aki a kaliforniai UC Davies egyetemen dolgozik,
nagyon szerencsés ember,
aki immáron 12 éve tanulmányozza és kutatja szorgalmasan
a pozitív pszichológiát.
Azt próbálja megérteni,
hogyan működik és milyen hatása lehet ránk.
Íme, amit eddig felfedezett:
Először is, pszichológiai szinten,
amikor rá tudunk csodálkozni
az egészen pici dolgokra,
arra, hogy éppen most is élünk,
a helyiségben lévő hőmérséklettől kezdve
arra a tényre, hogy megérkeztünk időben,
boldogabbnak érezzük magunk,
közelebb érezzük magunkat másokhoz,
éberebbek vagyunk
és jobban érezzük, hogy élünk.
Továbbá, a másodlagos előnyök,
a kapcsolatok szintjén,
legelőször is, hogy sokkal kevésbé
érezzük magunkat magányosnak.
Mert a hála
mindig egy rajtunk kívül álló
valamiből vagy valakiből ered.
Ez egy olyan érzés, ami alázatossá tesz minket.
Ez egy olyan érzés, amitől kedvet kapunk
mi magunk is adni.
De mindez így még semmi.
Ami a legmeglepőbb, amit észrevettünk
pszichológiai szinten, vagy egyszerűen
a test működésében.
Itt szeretnék megemlíteni egy kutatást,
amit 1986 óta Minnesotában végeznek.
Egy kutató felvetett egy hipotézist,
és feltette a kérdést:
van-e kapcsolat aközött, hogy hálát érzünk,
tehát tudjuk értékelni a dolgokat,
és a hosszú élet között?
De hogyan tanulmányozzuk ezt a kérdést?
Találnunk kell olyan embereket, akik teljesen azonos
körülmények között élnek, ugyanazokat eszik,
ugyanazt a levegőt lélegzik be,
ugyanaz a foglalkozásuk,
akiknek ugyanannyi gyermekük van,
főleg ha nők, ez döntő dolog,
tehát a vizsgálat szempontjából ideális esetben nulla.
Továbbá, ha mindenki ugyanazzal a személlyel házasodna,
az nagyszerű volna!
De megtalálták.
Megtalálták egy zárdában.
Egy olyan zárdában,
amiben 150 évnyi archívum van.
Felfedezték, hogy amikor a fiatal lányok
megérkeztek ide,
az első, amit kértek tőlük 20 évesen,
hogy írjanak egy levelet, ami őket mutatja be,
az ő életükről szól,
ezt újra megcsinálták 40 évesen,
majd újra 70 évesen.
150 évnyi életrajzi levelünk volt,
és 150 évnyi orvosi dossziénk is egyben.
Átadtuk ezeket a leveleket nyelvészeknek,
akik a nyelvtani tartalmukat tanulmányozták,
és megkértük, hogy számszerűsítsék azon szavak fajtáját,
amik méltánylást,
optimizmust vagy hálát
fejeznek ki.
Majd párhuzamot tudtunk vonni
hálaadási szintjük
és, nemcsak az egészségi állapotuk,
hanem az élettartalmuk között is.
Azt vettük észre, hogy minél több kifejezést használtak
már 20 éves kortól kezdve
a hála vagy a méltánylás kifejezésére,
annál tovább éltek.
Ezen a ponton azt is tudtuk számszerűsíteni,
hogy hét évet nőtt az élettartamuk
a többi nővérrel szemben.
Megcsináltuk ugyanezt
egy aktuálisabb környezetben,
a dolgozók között,
és pontosan ugyanezt az eredményt kaptuk.
Én ugyanolyan ember vagyok, mint önök itt,
Párizsban születtem és nevelkedtem,
egyáltalán nem stílusos itt arról beszélni,
hogy ki hogy van és mi nyűgöz le minket.
De miután olyan sokszor látogattam Davidot,
és láttam az összes dokumentációt,
mégis kedvet kaptam kipróbálni,
hogy lássam, milyen.
A bizonyítékok felé, Martin Seligman felé
kellett fordulnom,
aki a pozitív pszichológia alapítója, és a pennsylvaniai egyetem kutatója –
határozottan sokat beszélünk róla napjainkban –
aki az alábbi dolgokra jött rá:
elég, ha naponta
három helyzetet találunk,
pillanatok, érintkezések,
ízek, érzelmek,
amik jól esnek nekünk
és amikért van kedvünk azt mondani:
"Rendben, köszönöm";
a boldogságszint tartós javulásához
csupán három héten belül.
Ezt olvasva hazamentem,
viszonylag lelkesen az információktól,
asztalhoz ültem a férjemmel és a három gyermekemmel,
akik most 8 és 14 év között vannak,
és mondtam nekik, hogy ma olvastam egy őrült módszert,
miszerint ha tudunk találni a napunkban pillanatokat,
mikor azt mondjuk: "ez egy nagyszerű pillanat";
röviden
elmeséltem nekik,
hogyha tudunk találni három örömöt a napunkban,
tovább fogunk élni,
jobb lesz az egészségünk, boldogabbak leszünk.
Elkezdtünk így élni.
Nem könnyű mindenkinek.
Nem egyértelmű.
Azonnali hozzáférésünk szintje a hálához
különbözik másokétól.
Főleg Léonnak, legkisebb gyermekemnek
volt ez a legnehezebb.
Győzködni kellett, nem volt kedve,
nem akart játszani.
Az egyik legnagyobb anyai büszkeségem,
ha ma, Léon, aki 14 éves,
lejöhet ezen a lépcsőn,
önök elé állhat, és ezt mondhatja:
"– Íme, ez az én három örömöm".
Megtanítottam ezt a gyermekeimnek.
Ez egy módszer.
Ha ezt csináljuk az emberekkel, akiket ismerünk,
azokkal, akikkel élünk,
azokkal, akikkel dolgozunk,
azokkal, akiket nem ismerünk,
akikkel most találkoztunk,
valami nagyon különös dolog történik,
mert ez nem egy gyakori
beszédtéma.
Ha őket megérinti, engem is.
Mikor hallgatom, ahogy mondják,
hogy mi jött be nekik aznap, van egy szabály:
egy örömhöz nem kell megjegyzést fűzni, kritizálni,
ha valaki megosztja velünk boldogságának okát,
meghallgatjuk, elraktározzuk,
és mi is észrevesszük, hogy ez az esemény jelen van az életünkben,
és így a mi öröm-listánkra is felkerül.
Ez a módszer a nulladik szint.
Ezután jön az első szint,
ahol már nem feltétlen van kedvünk
erről beszélni, így egész egyszerűen
kezdhetjük azzal,
hogy tartunk az éjjeliszekrényen
egy, ahogy én hívom, "öröm-füzetet",
amit laboratóriumokban "hála naplónak" hívnak,
és ebbe lejegyezhetjük hálánk forrását,
mielőtt lefekszünk. Ez az utolsó dolog,
amit elalvás előtt teszünk,
mikor kikapcsoljuk az iPadet,
kitöltjük a füzetet.
Dr. Emmons megállapította,
ha így teszünk, ha ez az utolsó dolog,
amit elvégzünk a napunkon,
akkor mélyebben alszunk,
tovább alszunk,
és ha krónikus fájdalmaktól szenvedünk,
akkor azok csökkennek és elmúlnak.
Ezután jön a következő szint:
a hála levele.
Itt van, mi megy végbe az agyunkban,
amikor összekapcsolódunk
az elismerés érzésével:
Az agy nem képes a hálával egy időben
neheztelést vagy haragot érezni.
Tehát abban a pillanatban, mikor leülünk
mondván " írok valakinek",
ez azt jelenti, hogy összegyűjtjük a gondolatainkat,
hogy észrevegyük a körülöttünk lévő csodát.
Egy év alatt nem készítettem egy ajándékot se;
az egyetlen, amit tettem,
hogy írtam a barátaimnak szülinapjukon,
írtam nekik hála leveleket.
Újra és újra átvizsgáltam
a barátságokat, kapcsolatokat
és hirtelen észrevettem,
milyen szerencsés vagyok.
Ez valójában egy levél,
ami elmondja, hogy "Ha nem lennél az életemben,
ez nem lennék,
ezt nem ismerném".
Ez által mérhető
a másokkal való kapcsolatunk
és annak mélysége.
Ezután Martin Seligman
elküldte az alanyokat hála-látogatásra.
Megírták a leveleket,
de ahelyett, hogy elküldték volna,
meglátogatták az illetőt,
nem mondták el, miért jöttek,
hanem felolvasták nekik ott a levelet.
Én is csináltam egy ilyet, bevallom, csak egyet.
Rengeteg erőt igényel,
nem kevés zsebkendőbe került,
rengeteg zsebkendőbe a viszonzás pillanatában.
Írtam egy hála-levelet a férjemnek.
Ő is itt van ma este,
soha nem mondtam ki előtte, de most ki fogom,
még akkor is, ha itt van.
25 éve vagyunk együtt.
A 25 évnyi közös élet alatt nagyon könnyű
a sérelmeket listázni, hihetetlenül könnyű.
De most nem erről van szó.
Hanem azt mondani neki: "Íme, ha nem lennél az életemben,
ha nem találkoztunk volna, ha nem szerettem volna beléd akkor,
tessék, itt ez minden, amivé soha nem váltam volna."
És ezt megtettem.
És most elmondok egy titkot, elnézést, Alex,
Alex olvas az illemhelyen.
Mikor leültem megírni ezt a levelet,
rájöttem,
hogy az ő magazinhalma nélkül
sosem tanultam volna meg annyi mindent.
Mindezt neki köszönhetem.
És beláttam, hogy ezt el kell neki mondanom.
Tehát elmondtam.
Pontosan erre való a hála.
Egyszerűen csak élni teljesen ugyanazt az életet,
csak jobban.
Nem változik a jellem,
nem változik a körítés.
És ott válik ez igazán hihetetlenül hasznossá,
mikor másképp nem megy.
Mikor az élet nem adja meg,
amit akarunk,
mikor az élet pont az ellenkezőjét adja,
amit akarunk.
Amikor az idő, amit szeretteinkkel töltünk –
és mégis el kell töltenünk –
meg van számlálva, és ezt felismerjük,
alkalmazván ezt a szűrőt,
mindennek ellenére észrevesszük,
hogy milyen szerencsések vagyunk.
Ami engem illet, szerencsém, hogy itt lehetek
mindannyiukkal,
akik türelmesen ülnek itt,
és szívből köszönöm önöknek.
(Taps)