Ovdje su sudionici različitih zanimanja i stavova,
koji znaju sve o kvantnoj fizici i tehnologiji.
Ne obraćam se klasičnim ljubiteljima mode,
iako, možda neki od vas to i jesu,
ali, obratiti ću se vama jer se ja bavim modom po brojevima.
Kažem modom po brojevima, a ne modnom statistikom,
jer mislim da je tako gramatički ispravnije.
Dakle, pričati ću vam o modi po brojevima,
jer ja volim modu i volim stil.
i mislim da postoje zanimljive činjenice u industriji
i samoj ideji izražavanja svoje osobnosti odjećom.
Također, postoje i problemi, do kojih ćemo doći za koju minutu.
Mislim da su neki brojevi gigantski i poprilično objašnjavaju situaciju.
Prvi statistički podatak, kada sam istraživala
modernu modnu industriju, je procjena bazirana
na nekoliko različitih istraživanja.
Došla sam do zaključka da se svake godine kreira otprilike
80 milijardi novih komada odjeće.
Nekima od vas, kao meni, čini se da većina toga završi u našem ormaru,
ovisno koliko ste pohlepan kupac.
Nekima se može činiti kao da žive
u košari za prljavo rublje, što isto razumijem,
i konstantno peru rublje.
To je približna brojka koliko se nove odjeće
proizvede svake godine u svijetu.
E sada, čudna je stvar što se svake godine
2 milijuna tona tekstila, većinom odjeće, baci na smetlište.
Dakle, bacamo odjeću gotovo odmah nakon kupnje.
Što ukazuje na bacanje,
ili kulturu odbacivanja u modi.
19 pari traperica sam pronašla u svojom ormaru,
kada sam radila inventuru.
I svima bih preporučila da naprave inventuru svoga ormara,
jer će vas to zaista osvijestiti.
Čak i ako mislite da niste ovisnik o modi,
ili žrtva mode i trendova,
iznenaditi će vas koliko duplih komada odjeće imate.
Dakle, imam 19 pari traperica, a to je važno jer,
ne zato jer je 19 moj sretan broj,
iako je, nemam ih zato toliko,
nego zato jer nisam znala da ih toliko imam dok sam ih nesvjesno nagomilavala.
Kada počnete razmišljati o tome, shvatite da je utjecaj
mode na okoliš ogroman.
Primjerice, potrebno je između 11.000 i 20.000 litara vode
kako bi se proizvelo dovoljno pamuka za samo jedan par traperica.
Tada sam počela primjećivati koliki utjecaj moda ima općenito.
Danas je modna industrija širok pojam,
s izuzetkom industrije hrane
i možda energetike, teško se sjetiti ikojeg drugog sektora
koji ovisi o planetu koliko i moda.
Postali smo nacija modnih ovisnika
što je u zadnjih dvadesetak godina omogućio
fenomen 'brze mode'.
Ponekad je teško zamisliti
kako su se ljudi odijevali prije dvadeset godina,
prije nego je 'brza moda' uzela maha, ali znamo da jesu,
ali jesu li svi nosili iste hlače?
Kako su to izveli?
Jer smo mi razvili posve drugačiji sustav oblačenja,
baziran na mikro-trendovima koji vrlo brzo prolaze
i koji vrlo brzo mogu interpretirati
rad modnih dizajnera kako bi nama bio dostupniji.
Ujedinjeno Kraljevstvo je svjetski lider u tome.
Imamo najveće trgovce na svijetu, neke od najvećih brendova,
ali, također, uspješni smo
i u stvaranju 'brze mode'.
Razmislimo kako se moda zapravo predstavlja.
Ali pri tome ne vidimo
koliko se zapravo promijenila tijekom zadnjih 20 godina.
Ovdje ima pojedinaca koji ne znaju drugačije.
Sretnici, jer to znači da su dragi i mladi.
Treba znati da je postojao posve drugačiji, revolucionarni sustav
proizvodnje i prodaje odjeće.
Iako se to tako ne čini kada promatramo tjedne mode.
Oni su vjerni tradiciji. Tako imamo dvije sezone,
jesen/zima i proljeće/ljeto,
a nakon toga polako dolaze sve te stvari s pista u trgovine,
oni postavljaju trendove što ćemo mi nositi.
Zapravo, ti sezonski tjedni mode i današnja modna industrija
imaju dodirnih točaka
koliko imaju Gregorijanski korali i današnja glazbena industrija.
Nemaju veze jedno s drugim.
Što se zapravo događa je da umjesto dvije sezone
ili četiri godišnja doba, imamo njih 52.
Svaki tjedan je novi stil, trgovine se pune novom robom,
i to je postao vrlo živ proces.
Neki bi to mogli nazvati 'bućkuriš'.
Kada gledam mlade nade Britanske mode
vidim da ti briljantni dizajneri imaju talent.
Imamo Alice Temperley, Jonathana Saundersa,
Roksandu Ilincic.
To su sve velika imena, velike buduće nade.
A onda čujemo o onima
koji su uspjeli da bi ih preuzeli veliki konglomerati
luksuznih brendova.
I tako velika imena odlaze
u taj multi-milijarderski sektor
i predstavljaju britanski stil. Često razmišljam
hoće li preživjeti. Jer, nisu samo
'brza moda' ili 'high street' brendovi podlegli super brzim
promjenama u modi, nego i oni luksuzni.
To je način na koji zapravo kupujemo,
u jatu, gomilamo i tražimo ono jeftino.
Stvar koju volim raditi
je ispred trgovina, možda ne neke ispred koje je gužva
s dopuštenjem, pregledati što su ljudi kupili.
Nevjerojatno je
koliko ljudi gomila odjeću i kupuje ono što već ima.
Jednu od meni najzanimljivijih priča,
iako ona nema dobru pouku,
mi je ispričao prijatelj promatrajući kupce Primarka.
Lunjao je u blizini
kada je izašla djevojka s četiri vrećice.
Ovo se moglo dogoditi i s odjećom i iz drugih trgovina,
no Primarkove vrećice su papirnate, a kiša je padala.
Vani je zbilja lijevalo, i vrećica se posve natopila.
I dok je ona čekala bus, ili što već, raspala se.
Ona je tada ostavila tu odjeću, tu posve novu odjeću,
na pločniku i otišla.
Moja tvrdnja je da ako proizvodimo, ako dizajniramo za odlagalište otpada,
ako proizvodimo odjeću koja je za jednokratnu upotrebu,
i odnositi ćemo se prema njoj kao prema smeću.
Ne kažem da isto vrijedi i za luksuzne stvari.
Jer ako potrošiš bogatstvo na torbu
vjerojatno ćeš biti pažljiviji.
Ali ista stvar
se događa u cijelom modnom svijetu.
Tako svi ti dizajneri koje vidimo
te velike nade Britanske mode,
i svjetske, zapravo, su u istom 'bućkurišu'.
Tako da ne dizajniraju samo za jesen/zimu i proljeće/ljeto,
već i na 'Pred-jesenskim' (eng. pre-fall) kolekcijama,
'Resort' kolekcijama, kolekcijama za jedrenje,
za dolazak na jedrenje, za odlazak s jedrenja, prije i poslije jedrenja
Za koga to dizajniraju?
I tko ima sve te jahte?
(Smijeh)
Hajdemo malo razmrsiti 'brzu modu'.
Usput rečeno, ima ona i dobrih strana.
Kao prvo, daje život ustajaloj Britanskoj 'high street' modi.
Neki od vas su možda dovoljno stari
i sjetiti će se da je bilo nedostatka izbora,
i određenog izgleda koji se povezivao s 'high streetom',
prije možda 20-25 godina, koji nije bio baš primamljiv i inspirativan.
'High street' brandovi su demokratizirali stil,
i učinili ga dostupnog svima.
Nakon što sam se preselila u London i vraćala se na sjevero-zapad,
ljudi bi me pitali: "Jesi li to kupila u Londonu?".
To se danas više ne događa, već je obrnuto.
Toliko je stil postao demokratski.
Dakle, 814 milijuna komada odjeće u godini,
ovo je također procjena, proizvede Španjolski brand Zara/Inditex.
To je puno odjeće.
Oni imaju 45.000 nacrta, tako da njihovi dizajneri
neprestano smišljaju nove trendove, svake godine.
Ne svi, ali većina završi u trgovinama.
To pokazuje odakle ti mikro-trendovi dolaze.
Kada je Zara došla u UK, nitko nije shvatio poantu.
Jer bi potrošač ušao unutra i pomislio:
"Ovo je lijepo, ali možda malo preskupo."
A nakon toga: "Razmisliti ću pa ću se vratiti."
Kada bi se vratio, toga ne bi bilo tamo,
jer trgovine danas nemaju zalihe, ne trebaju ih imati,
jer su već prešli na slijedeći trend.
Trepnuo si, propustio si.
Tri. Ja se još uvijek bavim modom po brojevima.
To je pozicija Amancia Ortege, vlasnika Zare,
na listi najbogatijih ljudi na svijetu. On je treći najbogatiji čovjek na svijetu.
Puno je novca u ovoj brzoj modnoj industriji.
Ovo je Philip Green, moda njemu sva ona resort odjeća za jedrenje ide,
jer on ima jahtu.
A ovo je mala slika sela, negdje u Engleskoj,
cijelog sela koje je kupio Stefan Persson,
izvršni direktor H&M-a.
To vam može dati koncept o kojoj razini bogatstva govorimo.
To spominjem, ne zato jer je ilegalno zarađivati, jer nije,
nego zato da vam pokažem disparitet.
Znate li tko je pravi pokretač ovog 'bućkuriša' od modnog ciklusa?
Bangladeš.
Postoje i druge zemlje, ali 80% BDP-a Bangladeša čini
industrija proizvodnje odjeće prema nacrtima,
što je 20 milijardi dolara.
Kada pričamo o problemima ondje,
kompanijama nije izvedivo kukavički se povući,
jer je ta ekonomija ovisna o toj trgovini.
Nedavno je objavljena lista najmoćnijih ljudi u modnoj industriji,
i nabrojala sam 4 muze u top 30.
Nisam sigurna koji je posao muze,
ali tamo su navedene 4 muze
i niti jedna osoba koja proizvodi odjeću.
Što je, mislim, jako zanimljivo,
i predstavlja industriju u pravome svijetlu.
Dakle, postoji 101 proces u proizvodnji odjeće.
Samo 6 do 8 njih se dovrši u tvornici kao što je ova u Bangladešu.
A to je otprilike ono što ova reži, napravi, skrati vojska radi.
I prema konzervativnoj procjeni, radi se o 3 milijuna, većinom mladih žena,
koje su dio te reži, napravi, skrati vojske.
One su ključni dio lanca nabave,
što vidite kada složite cijelu slagalicu.
Radi se o ogromnim tvornicama, ogromnim proizvodnim trakama.
48,5 sekundi je pretpostavljeno vrijeme,
u kojem jedan radnik u proizvodnji zašije šav.
To je nemilosrdan, nemilosrdan posao. Ovo je citat Ali Hewson,
koja je osnovala EDUN brand. "Nosimo priče ljudi koji
su napravili našu odjeću s nama."
I to je istina, samo što to ne shvaćamo.
Zato sam pokazala sliku muze
i ukazala vam na listu moćnika.
To su nevidljivi, sakriveni pojedinci lanca nabave.
5.600 tvornica odjeće
se nalaze u Bangladešu, uglavnom se nalaze oko Dhake.
Prema zadnjem popisu, kada je ovaj izvještaj objavljen,
bilo je manje od 200 inspektora.
Prema mojem pedantnom mišljenju, i manje ih je.
E sada, 1911. dogodila se najveća tragedija u odjevnom sektoru do nedavno.
Požar u tvornici Triangle Shirtwaist,
u njujorškom odjevnom kvartu (eng. Garment District).
146 ljudi je poginulo u 18 minuta, i to je najgora katastrofa
koja je ikada pogodila ovaj sektor.
To nije potaknulo revoluciju,
ali je protestiranja i veliki radnički pokret,
zato se i danas odaje počast.
Svaku godišnjicu,
sindikati odaju počast
tragediji koja se dogodila.
Ono što mene brine je da mi ne odajemo počast.
Puno je smrti u tvornicama u požarima i stampedima
puno je ozlijeđenih u lancu nabave.
Vjerojatno jedna ili dvije mjesečno,
ali ne reagiramo na njih.
Ali ne možemo ignorirati brojeve.
Jedan od njih je 1133. Toliko ljudi je poginulo
24. travnja 2013. u Rana Plazi.
Rana Plaza se srušila kao kuća od karata.
2000 ljudi je radilo u njoj, bio je to kompleks za različite namjene.
No, poginuli su odjevni radnici u tvornici,
zato jer su jedino njih poslali natrag na posao.
Nažalost, što je vrlo česta priča, odjevni radnici su uvijek u tvornicama.
Ove slike su vam vjerojatno poznate,
jer su emitirane širom svijeta i po prvi put novinske agencije
su zapravo intervjuirale te radnike
kako bi čuli njihove priče.
Razlika je bila u tome što su bili u ruševinama.
Ovo je statistika, prava statistika.
2500 ozlijeđenih, 700 djece je ostalo samo
a borba za odštetu ozlijeđenih u Rana Plazi se nastavlja.
No počela se dizati buka. Tko proizvodi našu odjeću? Odakle ona dolazi?
I ne samo oko toga.
Čulo se i za uzbekistansku industriju pamuka.
1,5 milijun djece, navodno, sudjeluje u žetvi.
I to se događa svake godine.
Šalju ih svakog rujna u polja,
a nakon žetve će taj pamuk biti prodan na svjetskom tržištu.
Ovo je Gulnara, kći je diktatora,
ovdje je na tjednu mode
prezentira svoju kolekciju.
Tako, vidite ovu strašnu dihotomiju,
i kako skrivamo ropstvo u modnoj industriji.
Možemo li bolje? Da, možemo.
Mislim da je pokret 'održivog stila'
pomalo tipiziran i dočekan s rezervom jer se ljudi boje bojanja.
Boje se da bismo morali nositi
ispleti-sam-svoj tofu šešir
a to im se zbilja, zbilja ne sviđa.
I tako sam ja s nekoliko prijatelja
pokrenula jedan projekt, nismo ga nazvali 'granola chic',
nego "Izazov zelenog tepiha".
Trenutno se bavimo s nekoliko ideja.
Ovo mi se sviđa. To je fotografija iskonskog modnog fotografa
Lillian Bassman.
Iako joj održivost nije bila na umu,
sviđa mi se ideja o većoj modnoj kilometraži po haljini.
Također, još jednu cifru bih željela da zapamtite, a to je 30.
Ne kupujte ništa, što ne mislite da ćete nositi barem 30 puta.
To je jako dobar marker.
Započeli smo "Izazov zelenog tepiha",
i obavezali smo dizajnere da naprave nešto održivo.
Ovo je Armani haljina.
40 je broj zvijezda s A-liste koje smo poslali crvenim tepihom,
Od Oscara do Zlatnih Globusa
u ovoj održivoj odjeći.
Željeli smo dokazati modnoj industriji, modnim urednicima,
svima koji gledaju da je to izvedivo,
i da može biti poželjno.
Ima ih više.
Željeli smo i poraditi na lancu nabave.
Počeli smo s lancem nabave kože.
11 milijardi pari cipela se proizvede svake godine.
60% kože se koristi za cipele.
Kada vidite cipele na kojima piše da su proizvedene u Italiji
pomislite "Super!". Pa pitate prodavače,
a oni kažu: "Da, koža je talijanska".
Što nije istina, jer da je, cijela Italija bi bila preplavljena kravama.
Krave bi bile i oko fontante Trevi, dakle to nije istina.
Najčešće je koža iz Brazila ili Kine.
Najveći pokretači krčenja šuma u Brazilu
su mesna i kožna industrija.
Zato smo željeli organizirati tržište za čistu kožu.
Koža za koju možemo dokazati da nije uzrokovala krčenje šuma.
Otišli smo u Gucci, a oni su osmislili ovu torbicu,
ne mislim da izgleda održivo uopće.
Nije izrađena od konoplje, nije baš 'granola',
jednostavno izgleda kao torba.
Više od 100 kompanija je potpisalo Suglasnost o sigurnosti u Bangladešu.
Neću sada objašnjavati zašto jer mi ponestaje vremena,
ali to je vrlo, vrlo važno,
i mislim da će s vremenom stvari promijeniti.
Pozvala bih vas da pripazite,
usputno što se događa u modi,
gdje kupujete, tko je što potpisao. To je jako važno.
2 penija više, na svaku majicu od 6 funti,
udvostručuju nadnicu odjevnog radnika u Bangladešu.
Mislim da si taj trošak možemo priuštiti.
Željela bih da zapamtite datum 24. travanj.
Zapamtite da je tada godišnjica
pogibije u Rana Plazi i da je to Dan modne revolucije.
Hvala vam.
(Pljesak)