Héphaisztosz, a technológia istene buzgón dolgozott eddigi legjobb találmányán.
Új védelmi rendszert készített Minósz király számára,
aki kevesebb betolakodót akart Kréta szigetén lévő királyságában.
De halandó őrök és közönséges fegyverek nem lettek volna elegendőek,
ezért a látnoki isten megalkotott egy rendíthetetlen új védelmezőt.
Kohója tüzében
Héphaisztosz találmányát egy óriási ember formájába öntötte.
Csillogó bronzból készült; emberfeletti erővel lett felruházva,
és ikhór hajtja, az istenek életfolyadéka,
ez az automata semmihez sem hasonlított, amit Héphaisztosz valaha kovácsolt.
Az isten alkotását Talósznak nevezte: az első robotnak.
A bronz őr naponta háromszor körbemenetelt a sziget körül
betolakodókat keresve.
Amikor azonosította a parthoz közeledő hajókat,
hatalmas sziklákat dobált az útjukba.
Ha valamelyik túlélő elérte a partot,
fémtestét izzó vörösre hevítette, és áldozatait szétzúzta a mellkasán.
Talósz célja feladatai teljesítése volt nap nap után, állhatatosan.
De robotikus viselkedése ellenére
egy belső ént birtokolt, amit áldozatai aligha tudtak elképzelni.
És hamarosan
a behemót találkozott egy behatolókkal teli hajóval, próbára téve vérmérsékletét.
Iaszón, Médea és az argonauták rongyos legénysége
éppen visszatértek nehezen teljesített Aranygyapjú-visszaszerző küldetésükről.
Kalandjuk sokszor vett sötét fordulatot,
és a fáradt tengerészek nagyon vágytak megpihenni egy biztonságos kikötőben.
Hallottak meséket Kréta sebezhetetlen kolosszusáról,
ezért egy védett öbölbe készültek.
De mielőtt ledobhatták volna a horgonyt, Talósz észrevette őket.
Míg az argonauták meglapultak, amikor a félelmetes automata közeledett,
Médea, a varázslónő egy csillogó csavart vett észre a robot bokáján –
és egy okos cselt dolgozott ki.
Médea ajánlatot tett Talósznak:
azt állította, hogy képes halhatatlanná tenni Talószt
a csavar eltávolításáért cserébe.
Médea ígérete valamit mélyen megmozgatott benne.
Mivel nem tudott saját mechanikai természetéről,
és eléggé emberi volt ahhoz, hogy örök életre vágyjon, Talósz beleegyezett.
Amíg Médea varázsigéket motyogott, Iaszón eltávolította a csavart.
Ahogy Médea gyanította, a csavar volt Héphaisztosz tervének gyenge pontja.
Az ikhór olvadt ólomként áradt ki, lemerítve Talósz energiaforrását.
A robot mennydörgő csattanással összeomlott,
és az argonauták szabadon hazautazhattak.
Ez a történet, amelyet először Kr. e 700 körül jegyeztek fel,
felvet néhány ismerős aggodalmat a mesterséges intelligenciáról,
ráadásul egy ősi tervezetet is ad a tudományos fantasztikumra.
De a történészek szerint az ősi robotok nem csupán mítoszok voltak.
A Kr. e. negyedik századra
a görög mérnökök elkezdtek valódi automatákat gyártani,
beleértve robotszolgákat és madarak repülő modelljeit.
Ezen alkotások egyike sem volt olyan híres, mint Talósz,
aki megjelent a görög érméken, vázákra festve, nyilvános freskókon
és színházi előadásokon.
Már 2500 évvel ezelőtt
elkezdték a görögök kutatni a bizonytalan határvonalat
ember és gép között.
És mint sok modern mítosz a mesterséges intelligenciáról,
Talósz meséje ugyanannyira szól robotszívéről, mint a robotagyáról.
Egy Kr. e. ötödik századi vázán, amelyen Talósz bukását illusztrálták,
az egyik festő megragadta a haldokló automata kétségbeesését
egy legördülő könnycseppel bronz arcán.