1941. május 27-én egy tengeri csata során elsüllyedt a német "Bismarck" hadihajó,
a 2200 fős legénységből csak 118-an maradtak életben.
Amikor a britek kihajóztak, hogy begyűjtsék a hadifoglyokat,
szokatlan túlélőre bukkantak:
egy fekete-fehér macska lebegett a vízen egy deszkába kapaszkodva.
Ezután hónapokig patkányokra vadászott és a brit tengerészeket szórakoztatta,
mígnem egy torpedótámadás következtében a brit hajó is elsüllyedt.
A macska azonban csodálatos módon megmenekült.
Elsüllyeszthetetlen Sam becenéven
a megmenekült legénységgel együtt Gibraltárra került.
Még három hajón szolgált hajómacskaként – egy ezek közül szintén elsüllyedt –,
végül a Belfasti Tengerészotthonba vonult vissza.
Sokan nem gondolnák, hogy egy macska beválna tengerészként,
vagy hogy képes lenne bármifajta együttműködésre.
A macskák mégis évezredek óta velünk élnek,
és legalább annyit segítenek nekünk, mint amennyit mi nekik.
Hogyan váltak hát e magányos lények véres ragadozókból tengerészekké,
háziállatokká?
A ma ismert házimacska háziasítása
az ún. termékeny félhold területén kezdődött, több mint 10 ezer éve,
az újkőkorszak elején.
Az ember elkezdte saját akarata szerint átformálni a természetet,
többet termelt, mint amennyit el tudott fogyasztani.
Az újkőkorszak gazdái nagy gödrökben és agyagedényekben tárolták a felesleget.
E raktárak odacsalogatták a rágcsálókat,
de a rájuk vadászó Felis silvestris lybicát is.
E vadmacskák Észak-Afrikában és Délnyugat-Ázsiában honosak.
Az akkori vadmacskák gyors és vad húsevő ragadozók voltak.
Méretre és külsőre meglepően hasonlítottak a mai házimacskához.
Az ókori vadmacskák izmosabbak, csíkos mintázatúak voltak,
és kevésbé viselték el más macskák és az ember közelségét.
A raktárakban elszaporodott rágcsálók
odavonzották e magányos vadászokat.
Ahogy idővel a macskák megszokták az ember közelségét
és más macskák jelenlétét evéskor,
a gazdák is megtűrték a macskát, hiszen a patkányokat pusztította.
E kapcsolat olyan hasznosnak bizonyult, hogy a macskákat az ember magával vitte
Kis-Ázsiából Európába és a Földközi-tenger vidékére.
A rágcsálók nagy csapást jelentettek a tengeren:
megették az élelmet és átrágták a köteleket.
A macskák tehát nélkülözhetetlen társainkká váltak a vízen.
Nagyjából a kis-ázsiai kivándorlással egyidőben
az egyiptomiak is háziasították a maguk macskáit.
Mivel el tudtak bánni a mérgeskígyókkal, kiválóan fogtak madarat és patkányokat,
nagy tiszteletnek örvendhettek az egyiptomi vallási kultúrában.
Freskókon, hieroglifákon, szobrokban és sírköveken örökítették meg őket,
mumifikált testüket a gazdájuké mellé helyezték.
A Níluson hajóztak hajómacskaként,
és kordában tartották a folyóban élő mérgeskígyókat.
Később nagyobb hajókra is magával vitte őket az ember,
egyik kikötőből a másikba vándoroltak.
A Római Birodalom idején az India és Egyiptom közt közlekedő hajókon
a közép-ázsiai vadmacska, az F.s. ornata leszármazottai is megfordultak.
A középkorban az egyiptomi macskák már a Balti-tengerig jutottak
a vikingek hajóin.
Mind a közel-keleti, mind az észak-afrikai vadmacska
– immáron megszelídítve – átszelte egész Európát,
majd vitorlát bontott Ausztrália és az amerikai kontinens felé.
A legtöbb mai házimacska őse
vagy a közel-keleti, vagy az egyiptomi F.s. lybica.
De a házimacskák génkészletének és bundamintázatának vizsgálata
arról árulkodik,
hogy ellentétben a kutyákkal, amiket szelektíven tenyésztettek,
a mai házimacska genetikailag nagyon hasonló ókori őséhez.
Bár engedelmesebbé és a társaságot toleráló lénnyé formáltuk,
alaptermészetükön nem sokat változtattunk.
Egyszóval, a mai házimacskák még mindig olyanok, mint vadmacska őseik.
Vadon élő, rettegett vadászok, akik az embert nem tekintik gazdájuknak.
Hosszú közös történelmünkre visszatekintve igazuk is lehet.