האנושות אוהבת לבנות חומות.
שמתם לב לזה?
אנחנו בונים חומות לכל דבר:
למחסה, להגנה, לפרטיות.
במשך 70 השנים האחרונות,
מספר החסמים בין מדינות הוכפל.
כרגע ישנם יותר חומות מאשר בסוף מלחמת העולם השניה,
מאשר בסוף המלחמה הקרה.
כמי שגדלה בגרמניה,
נפילת חומת ברלין תמיד נתפסה בעיני
כיציאה לעולם חדש, עולם ללא גבולות.
אבל מאז המתקפה ב-11 בספטמבר,
בניית החומות עברה צמיחה משמעותית.
מאז, הכמות הוכפלה,
עם כמעט 30 מבנים שכבר נבנו או מתוכננים להיבנות.
חומות וגדרות לרוב נבנים בכוונה להשגת ביטחון,
ביטחון מפני קבוצה אחרת של אנשים,
מפני פשע, סחר בלתי חוקי.
אבל חומות וגדרות רק מספקים לנו תחושה של ביטחון,
שהיא שונה מביטחון ממש.
למרות שהם אולי גורמים לנו לתחושת ביטחון,
המבנים עצמם לא יכולים להגן עלינו.
במקום, הם עושים משהו אחר:
הם מפרידים.
הם יוצרים אנחנו מול הם.
הם יוצרים אויב.
חומות גורמות לנו לבנות חומה נוספת בראשנו, חומה מנטלית.
ואותן חומות מנטליות לאט לאט גורמות לנו להפסיק לראות
את כל הדברים שיש לנו במשותף עם האנשים בצד השני.
וההפך,
חומות מנטליות יכולות להפוך לכל כך חזקות שהן דוחפות אותנו לבנות,
לשמור או לחזק את החומות הפיזיות.
חומות פיזיות ומנטליות קשורות זו לזו בקשר צמוד,
ואחת כמעט תמיד עוקבת אחר השניה.
זה מעגל קבוע:
חומות פיזיות מעצימות את אלה המנטליות, וחומות מנטליות מעצימות את אלה הפיזיות
עד שמתי שהוא חלק אחד מתפרק,
והמעגל נשבר.
כשחומת ברלין נבנתה,
היה קשה לומר מול מי החומה נבנית,
כיוון שהאנשים שחיו סביבה הזדהו כגוף אחד.
לא היה שום אנחנו והם.
לא היו אחרים.
במהלך תקופת ההפרדה,
שני הצדדים התפתחו בנפרד ויצרו זהויות אינדווידואליות.
פתאום, נוצר הם ואנחנו.
חומה מנטלית נבנתה,
וכשחומת ברלין נפלה ב-1989,
החומה המנטלית הזו בראשם של האנשים נותרה.
תושבי מזרח גרמניה היו צריכים להיטמע מחדש במדינה שלהם,
למרות שהם לא היו צריכים לעבור מקום,
רבים עד היום מרגישים שהם לא נקלטו עד הסוף.
אותן השפעות שנותרו של החומות המנטליות הינן גם כמותיות.
מחקר מאוניברסיטת פראיה בברלין ב2005
הראה שאפילו 15 שנים אחרי האיחוד,
הגרמנים עדיין מאמינים שהערים בצד השני של החומה לשעבר
רחוקות יותר ממה שהן באמת.
המעניין הוא שהם מצאו קשר בין הגישה הפוליטית
והערכת המרחק.
ככל שהמשתתף התנגד יותר לאיחוד הגרמני
כך המרחק שהעריך לאותן הערים היה גדול יותר.
זאת החומה המנטלית ששומרת את אותן הערים בצד השני הרחק ממכם,
וככל שהחומה המנטלית הזו גבוהה וחזקה יותר,
כך נראה שקשה יותר להגיע אליהן.
ניסיתי לחזור על המחקר הזה
עם קבוצה של צעירים גרמניים שגדלו ללא החומה
כדי לראות אם ההשפעות האלה עדיין קיימות כיום.
והתוצאות הראו שהדור הזה,
הדור שלי,
פשוט גרוע בגיאוגרפיה באופן כללי --
(צחוק)
מזרח ומערב.
אבל להגנתנו, אפשר לראות בזה גם שיפור, נכון?
מעולם לא חווינו את החומה עצמה.
המחסום הפיזי מעולם לא אפשר לנו לבנות חומה מנטלית
מלכתחילה.
הייתי שמחה לראות בכך הוכחה רצינית
לכך שיש אפשרות לעתיד ללא חומה מנטלית שתפריד את גרמניה,
אבל אני חושבת שאנחנו צריכים להכיר במציאות:
החומה הזו אולי נעלמת,
אבל בינתיים, מיליארד אחרות כבר נבנות.
מגמה גלובלית שאנחנו חווים כיום
היא העליה בקהילות סגורות.
ובאופן מסוים, אפשר לבחון קהילות סגורות כמו מדינות,
רק בהיקף קטן יותר --
שכונות מוקפות בחומות וגדרות
שנועדו להגן על התושבים מפני תושבים אחרים --
וההבדל היחיד הוא, שזה נעשה מבחירה.
אבל ההשפעות הפיזיות והמנטליות על האנשים החיים בתוכן
והאנשים שהכניסה אסורה להם
הינן זהות,
ערים מופרדות, שכונות
ואפילו גני משחקים.
באביב של שנה שעברה, עבדתי בפרויקט תכנון בבריסל
בשני בתי ספר יסודיים שהיו מופרדים.
שני בתי הספר חלקו כניסה וחצר.
בשני בתי הספר לימדו בהולנדית.
אבל בבית ספר אחד למדו רוב של ילדים בלגים,
ובבית הספר השני למדו ילדי מהגרים.
בתי הספר מופרדים בחומות וגדרות,
שלא מאפשרים לילדים שום אינטרקציה אלה עם אלה
חוץ מהגדר בחצר המפרידה ביניהם.
כשהתחלתי לעבוד שם,
זה העציב אותי לראות ילדים שעומדים על הגדר
כדי לדבר עם חבריהם בצד השני.
אבל מה שהיה יותר גרוע הוא שלרוב הילדים
לעולם לא תהיה את ההזדמנות אפילו להכיר חברים בצד השני.
בתי הספר צריכים להיות המקום בו ילדים, כל הילדים,
באים יחד ולומדים --
לומדים מהמורה, אבל חשוב יותר,
לומדים זה מזה.
וככל שיש יותר מגוון כך יש יותר מה ללמוד.
למעשה, בתי הספר יכולים להיות הזמן היחיד בחיינו
בו המעשה של יצירת קשר למרות ההבדלים החברתיים אפילו אפשרי.
הפרדת ילדים במהלך תקופה זו של ההתפתחות שלהם
תקשה מאוד על אינטגרציה,
אם לא תהפוך אותה לבלתי אפשרית.
ועדיין, איכשהו,
נראה שאני היחידה שיש לה בעיה עם הגדר בבריסל.
רוב ההורים, המורים והילדים
הפסיקו לראות או לפחות לשאול על המבנה.
זה המצב.
אף אחד לא ראה את זה באור אחר.
ואנשים בעדה.
פעם שאלתי ילד אם הוא ירצה לשחק עם הצד השני,
והוא אמר, "לא".
אז שאלתי אם הוא היה משחק אתם אם לא היתה גדר,
והוא אמר, "כנראה".
אבל אז הוא הוסיף מהר שהגדר צריכה להישאר,
כי הצד השני רעים והם אף פעם לא מחזירים את הכדור שלו.
זה מצחיק, כי דיברתי עם ילדים משני הצדדים,
וכולם אמרו לי שהצד השני רעים
כי הם אף פעם לא מחזירים את הכדור.
הילדים משני הצדדים לא אהבו זה את זה,
ובאופן קבוע ויכוחים פורצים בגדר,
שזו גם הסיבה העיקרית בגללה אנשים מרגישים את הצורך
שהיא תעמוד שם:
היא מגנה על הילדים אלה מאלה,
או לפחות על הצעצועים שלהם,
והיא מונעת את הכאוס.
בנקודה מסוימת, הילדים התחילו לזחול מתחת לגדר
כדי לקחת את הכדור שלהם חזרה,
והתגובה של בתי הספר היתה להציב לוחות ברזל שם.
עכשיו הם מטפסים מלמעלה.
אני לא יודעת מה בא קודם בבריסל:
חומה מנטלית שהתחזקה כל כך שהיא גרמה להם לבנות גדר פיזית,
או אותה גדר שעכשיו מדגישה את ההבדלים החברתיים,
אפילו בחצר בית הספר.
אבל מה שידעתי הוא שכשהתחלתי לעבוד שם
הוא שרציתי לשנות משהו במצב הזה.
רציתי להראות לשני הצדדים שוב כמה יש להם במשותף.
עבור הילדים, זה לא ממש קשה,
כי למרות שבחצר אחת מדברים בהולנדית
ובחצר השניה, ערבוב של צרפתית, טורקית וערבית,
הם כולם מדברים בשפה הבינלאומית של משחקים.
ומסתבר שהרצון לשחק
חזק הרבה יותר מכל ההבדלים לכאורה ביניהם.
התקנתי משחקים שונים על הגדר,
שהפכו אותה לממשק, קרקע משותפת,
במקום חסם.
ופתאום, ילדים ציירו יחד,
מחליפים ביניהם עפרונות
ומדברים בטלפון.
הטלפונים במיוחד היו הצלחה מסחררת,
כיוון שהם כל כל נדהמו
מהעובדה שהם יכולים לשמוע את הצד השני דרך המכשיר הזה
שהם לא יכלו להפסיק לדבר.
במקרה של בית ספר יסודי, ההורים משחקים תפקיד גדול מאוד
בעיצוב חיי היומיום והסביבה של ילדיהם.
אז ידעתי שאם אני רוצה לגרום לשינוי,
הייתי צריכה איכשהו להראות גם להם כמה יש להם במשותף
עם הצד השני.
אבל עבור ההורים, זה היה הרבה יותר קשה,
כי רובם דיברו בשפות שונות,
עבדו בעבודות שונות עם הכנסות שונות,
וחיים במעגלים חברתיים שונים,
מאמינים בדתות שונות
חווים תרבויות שונות
וחולקים ערכים שונים.
ואז הייתי אני, סטודנטית,
שונה גם בכל ההיבטים האלה.
אז איך יכולתי להראות להם
כמה יש להם במשותף?
בחרתי שלא לשכנע אותם בעצמי
אלא לתת לילדים שלהם לדבר במקום.
תכננתי תערוכת צילומים בחצר בית הספר
שהראתה את הילדים שלהם משחקים יחד דרך הגדר.
בסוף התערוכה הזו,
ביקשתי מהאנשים לכתוב את המחשבות, הרעיונות והתקוות שלהם
על אותם קופסאות עץ גדולות,
ונתתי לכל קופסה כותרת, "מה אתה חושב?"
הרבה אנשים כתבו "כן" עליה.
כן, מה?
מעולם לא הזכרתי את הדעה שלי או פעולה שיש לבצע,
אז מה היתה השאלה עליה הם ענו כן?
כששאלתי הם אמרו, כן, יש להוריד את הגדר.
כן, הם רוצים לשחק עם הצד השני.
התמונות היו מספיקות כדי לרמז על על תשובה
לשאלה שמעולם לא עלתה.
אנשים ראו את האבסורד שבמצב
והרגישו עד כמה הגדר לא נחוצה
מבלי שאכפה את דעתי עליהם.
התצוגה הראתה לשני הצדדים את הדומה ביניהם.
באותו יום, לא היו הם ואנחנו,
לא היו אחרים.
החומה המנטלית התחילה להתפורר.
בחרתי את המילה "להתפורר",
כי שבירת חומה מנטלית היא תהליך ארוך
ושבירת חומה מנטלית יכולה להיות הרבה יותר קשה
מעקירת זו הפיזית.
עלינו לאתגר את הדעות והאמונות שלנו
ואולי אפילו להודות בטעויות שלנו.
אז מה שקרה בבריסל הוא צעד ענק,
צעד שלקח דורות בגרמניה.
ישנן הרבה דוגמאות מכל רחבי העולם
המספרות את אותו הסיפור שחוויתי בבריסל ובגרמניה,
מספיק דוגמאות מהן אנחנו יכולים ללמוד.
אבל עדיין, אנחנו בוחרים בחומות כפתרונות לבעיות שהן לא יכולות לפתור.
כיוון שהחומות לא נלחמות בשורש הבעיה שלנו.
אם בכלל, הן מפחיתות את הסימפטומים.
אז בפעם הבאה שאתם מתכננים לבנות חומה
או שאתם מתכננים לתמוך במישהו שרוצה לבנות חומה,
אני רוצה שתזכרו את ההשפעה שאתם יוצרים.
כי, המבנה הפשוט הזה לא יביא ליותר ביטחון.
במקום, הוא ישפיע על האנשים החיים לידו כל יום,
אנשים שלמרות הגבול הגיאוגרפי,
לרוב חולקים המון מהתרבות והערכים שלהם.
עבורם, אתם לא בונים חומה אחת אלא שתיים.
שתי חומות שייקח שנים ודורות להתגבר עליהן שוב.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)