Évezredekkel a legelső szelfi előtt
az ókori görög és római mitológiában
volt egy történetet egy fiúról, aki túlságosan odavolt a tükörképéért.
Röviden összefoglalva,
Narkisszosz jóképű srác volt, a világot járta és a szerelmet kereste.
Miután kikosarazta az Ekhó nevű nimfát,
megpillantotta a tükörképét egy folyóban,
és beleszeretett.
Mivel nem bírt elszakadni tőle,
Narkisszosz vízbe fúlt.
Virág nőtt a parton, ahol halálát lelte, ezt a virágot hívjuk nárcisznak.
Ez a mítosz jól összefoglalja a narcizmus lényegét:
túlzott és olykor kártékony mértékű érdeklődés a saját énkép iránt.
De ez nem csupán egy önsegítő rovatokban feltűnő személyiségtípus.
Valójában több összefüggő személyiségvonásról van szó,
A pszichológia definíciója szerint a narcizmus a nagyszerű önkép.
Bár vannak egyéni eltérések, a narcisztikusok szebbnek,
okosabbnak,
és fontosabbnak hiszik magukat másoknál,
és úgy érzik, különleges elbánást érdemelnek.
A pszichológusok két típusú narcizmust különböztetnek meg:
a grandiózust és a sérülékenyt.
Ezen felül ismerünk narcisztikus személyiségzavart,
egy extrém típust, amire még visszatérünk.
A grandiózus narcizmus az ismertebb típus,
jellemző rá az extraverzió,
a dominancia,
és a figyelem kikövetelése.
A grandiózus narcisztikus személy a figyelmet és befolyást hajszolja,
ilyenek néha a politikusok,
hírességek,
kulturális vezetők.
Persze nem mindenki narcisztikus, aki ilyen pályára lép.
Sokan jobb indokokkal teszik,
ilyen mondjuk az önmegvalósítás,
vagy mások életének jobbá tétele.
De a narcisztikus személy a hatalmat
a vele járó státuszért és figyelemért hajszolja.
Másfelől a sérülékeny narcisztikusok gyakran csöndesek és visszafogottak.
Érzik, hogy sokra hivatottak,
de könnyű őket elbizonytalanítani.
Mindkét esetben a narcizmus sötét oldala mutatkozik meg hosszú távon.
A narcisztikusok viselkedése gyakran önző,
úgyhogy az ilyen vezetők kockázatos vagy etikátlan döntéseket hoznak,
és a narcisztikus partnerek hajlamosak hazugságra vagy hűtlenségre.
Ha az önmagukról alkotott képüket megkérdőjelezik,
morcosak és agresszívek lehetnek.
Olyasmi ez, mint egy betegség, amiben a beteg jól érzi magát,
de a környezete szenved.
Extrém esetben
a viselkedést pszichológiai zavarként diagnosztizálják,
ez a narcisztikus személyiségzavar.
A népesség egy-két százalékát érinti,
gyakoribb a férfiak között.
A diagnózist csak felnőtteknél állítják fel,
a fiatalok, főleg a gyerekek gyakran foglalkoznak magukkal,
de ez a normális személyiségfejlődés része.
Az Amerikai Pszichológusok Szövetsége legújabb kiadású
Diagnosztikai és Statisztikai Kézikönyve
számos személyiségjegyet ír le a narcisztikus személyiségről.
Ilyenek a grandiózus önkép,
nehézségek az empátia terén,
a sokra hivatottság érzése,
és az elismerésre vagy figyelemre való törekvés.
Ezekből a jegyekből akkor lesz személyiségzavar,
ha átveszik az irányítást, és komoly problémákat okoznak.
Például ahelyett, hogy ellátnád a családodat, arra használod őket,
hogy rád figyeljen, és téged csodáljon a világ.
Vagy például ahelyett, hogy
konstruktív kritikát kérnél a munkádban,
mindenkinek, aki csak segíteni akar, azt mondod,
hogy nincs igaza.
És mi okozza a narcizmust?
Ikerkísérletekkel igazolták, hogy erős a genetikai hajlam,
de azt nem tudjuk, milyen gének a felelősek.
Számít a környezet is.
A szülők, akik piedesztálra emelik gyermeküket,
a grandiózus narcizmusnak ágyaznak meg,
a rideg, irányító szülők pedig a sérülékeny narcizmusnak.
A narcizmus emellett gyakoribb
az individualitást és önérvényesítést becsülő kultúrákban.
Például az Egyesült Államokban
a narcizmus, mint személyiségjegy az 1970-es évek óta egyre gyakoribb,
miután a 60-as évek közösségi eszméjét
kiszorította az önértékelési mozgalom
és a fokozódó materializmus.
Újabban pedig a közösségi média teremt hatványozott lehetőségeket
önmagunk reklámozására,
bár nincs bizonyított kapcsolat a közösségi média és a narcizmus között.
Inkább lehetőséget ad egy narcisztikusnak, hogy státuszt és figyelmet kereshessen.
És tudnak a narcisztikusok javítani a negatív vonásaikon?
Persze!
Ami csak segíti a viselkedésükkel való őszinte szembenézést,
vagy a másokról való gondoskodást,
például a terápia vagy az együttérzés gyakorlása, segíthet.
A nehézség inkább abban áll,
hogy egy narcisztikus személyiségzavarban szenvedő embernek
nehezére esik javítania önmagán.
Egy narcisztikusnak az önvizsgálat nem megy jól előnytelen perspektívából.