Hej.
Der er én jeg gerne vil introducere jer for.
Dette her er Jomny.
Det er "Jonny", stavet med et "m" ved en fejltagelse,
hvis I undrede jer,
vi kan ikke alle være fejlfri.
Jomny er en alien
sendt på mission til Jorden for at studere mennesker.
Jomny føler sig fortabt og alene, og langt væk hjemmefra,
og jeg tror allesammen vi kan genkende den følelse.
Eller, det kan jeg i hvert fald.
Jeg skrev historien om denne her alien på et tidspunkt i mit liv
hvor jeg følte mig særligt fremmedgjort.
Jeg var lige flyttet til Cambridge og var begyndt på min PhD på MIT,
og jeg følte mig intimideret og isoleret, og som om jeg overhovedet ikke hørte til.
Men jeg havde en slags livsline.
Ser I, jeg havde i årevis skrevet jokes
og delt dem på de sociale medier,
og jeg opdagede at det var noget jeg gjorde mere og mere.
For mange mennesker kan internettet føles som et ensomt sted.
Det kan virke som det her–
et kæmpe, uendeligt, grænseløst tomrum
som du kan blive ved med at råbe, men hvor der aldrig er nogen som lytter.
Men for mig var der noget beroligende ved at tale ud i tomrummet.
Jeg fandt at når jeg delte mine følelser med tomrummet,
begyndte det på et tidspunkt at svare tilbage.
Og det viser sig at tomrummet ikke er denne endeløse, ensomme slette,
det er faktisk fuldt af alle mulige slags mennesker,
der også stirrer ud i det, og også ønsker at nogen hører dem.
Altså, der er rigtig mange dårlige ting som kommer fra de sociale medier.
Det er ikke det jeg siger.
Når som helst man er online, møder man så meget tristhed
og vrede og vold.
Det kan føles som ragnarok.
Men på samme tid er det modstridende,
for jeg kan ikke benægte det faktum, at rigtig mange af mine tætteste venner
er mennesker som jeg oprindeligt mødte online.
Og jeg tror til dels det er fordi de sociale medier er et slags
bekendelses-rum.
Det kan føles som om du skriver i denne her personlige, intime dagbog
som er fuldstændig privat,
men samtidig vil du gerne have alle i verden til at læse den.
Og jeg tror en del af det, glæden ved det
er at vi får lov til at opleve ting fra nogle menneskers perspektiv
som er fuldstændig anderledes end os selv,
og nogle gange er det rigtig godt.
For eksempel, da jeg først kom på Twitter
opdagede jeg at rigtig mange af de mennesker jeg fulgte
snakkede om psykiske problemer og om at gå i terapi
på måder som slet ikke var så tabuiseret som det plejer,
når vi snakker om den slags ansigt til ansigt.
Gennem dem blev samtalen omkring psykisk sygdom normaliseret,
og de hjalp mig til at opdage at terapi var noget
der også ville kunne hjælpe mig.
For mange mennesker
lyder det ret skræmmende at tale om den slags emner
så offentligt og så åbent på internettet.
Det virker som om mange mennesker tror det er en kæmpe, uhyggelig ting
at være på internettet hvis du ikke allerede er helt perfekt.
Men jeg tror faktisk internettet kan være et skønt sted for uvidenhed
og det er virkelig noget vi bør hylde
for i min verden er der noget vigtigt ved at dele din uperfekthed
og dine usikkerheder og dine sårbarheder
med andre mennesker.
(Latter)
For når nogen deler at de føler sig kede af det, eller bange
eller alene, for eksempel,
så føler jeg mig faktisk mindre alene,
ikke ved at komme af med min ensomhed
men ved at vise mig at jeg ikke er alene
om at føle mig ensom.
Og som forfatter, og som kunstner,
går jeg rigtig meget op i at gøre denne evne til at være sårbar
til en fælles ting, noget som vi kan dele med hinanden.
Jeg vil gerne gøre det indre til noget ydre,
tage nogle af de her usynlige, personlige følelser jeg ikke kan sætte ord på,
holde dem op mod lyset, sætte ord på dem,
og så dele dem med andre mennesker,
i håbet om at det måske kan hjælpe dem med at sætte ord på deres følelser også.
Det ved jeg godt lyder som en stor ting,
men i sidste ende vil jeg gerne putte alle disse her ting
ned i små, ufarlige pakker,
for når vi kan gemme dem i disse små værker,
så tror jeg de er lettere at gå til, jeg tror de er sjovere.
De hjælper os lettere med at se vores fælles menneskelighed.
Nogle gange i form af en kort historie,
nogle gange i form af en nuttet bog fyldt med tegninger, for eksempel.
Og nogle gange i form af
en fjollet joke, som jeg smider ud på internettet.
For et par måneder siden, for eksempel, postede jeg en idé til en app
til en hundeluftnings-service
hvor en hund dukker op ved din dør, og du er nødt til at forlade huset
og gå en tur.
(Latter)
Hvis der er app-udviklere her i publikum,
kom og snak med mig bagefter.
Eller, jeg kan også godt lide at dele hver gang jer er nervøs over en email.
Afslutningen "bedste hilsner,"
er en forkortelse for "jeg gør mit bedste",
en forkortelse for "Du må ikke hade mig, jeg gør virkelig det bedste jeg kan!"
Eller mit svar til det klassiske spørgsmål,
hvis jeg kunne spise middag med hvem som helst, død eller levende – ja tak, gerne.
Jeg er meget ensom.
(Latter)
Og det viser sig altid at når jeg deler de her ting online,
er reaktionen altid meget ens.
Folk mødes for at grine sammen,
for at dele den følelse,
og går så hurtigt hver til sit igen.
(Latter)
Ja, og så er jeg igen alene.
Men jeg tror nogle gange at de her små samlinger kan være rigtig meningsfulde.
For eksempel, da jeg blev færdig som arkitekt
og flyttede til Cambridge,
lagde jeg det her spørgsmål op:
"Hvor mange mennesker i dit liv har du allerede haft
din sidste samtale med?"
Og jeg tænkte over mine egne venner som var flyttet væk
til andre byer, endda andre lande,
og hvor svært det ville være for mig at holde kontakten.
Men andre mennesker begyndte at svare, og dele egne oplevelser.
Én snakkede om et familiemedlem som de havde skændtes med.
Én snakkede om en af deres nærmeste som var gået bort
pludseligt og uventet.
En anden fortalte om deres venner fra skoletiden
der også var flyttet væk.
Men så begyndte noget dejligt at ske.
Istedet for bare at svare mig,
begyndte folk at svare hinanden,
og de begyndte at snakke sammen, og dele deres egne oplevelser,
og trøste hinanden
og opmuntre hinanden til at række ud til den ven
som de ikke havde snakket med længe
eller det familiemedlem som de havde skændtes med.
Og til sidst fik vi dette her lille mikro-samfund.
Det føltes som om en støttegruppe opstod
hvor alle mulige mennesker mødtes.
Jeg tror hver gang vi deler noget online
hver gang vi gør det her, er der en chance for
at disse små mikrosamfund kan opstå.
Der er en chance for at alle mulige forskellige slags væsener
kan mødes og blive ført sammen.
Og nogle gange, på tværs af internettets mudderpøl,
finder man en beslægtet sjæl.
Nogle gange gennem at læse svarene
og alle kommentarerne, og finde et svar der er særligt menneskekærligt,
eller indsigtsfuldt, eller sjovt.
Nogle gange ved at følge nogen,
og opdage at de allerede følger dig.
Og nogle gange er det ved at kigge på nogen du kender i virkeligheden
og se de ting du skriver, og de ting som de skriver,
og opdage at I deler en masse interesser,
og det bringer dem tættere på dig.
Nogle gange, hvis du er heldig,
får du lov at møde et andet rumvæsen.
[når to aliebns finder hinanden et fremmed sted,
føles det lidt mere som hjemme]
Men jeg er også bekymret, for som vi ved,
føles internettet for det meste ikke sådan.
Vi ved allesammen at for det meste
føles internettet som et sted hvor vi misforstår hinanden,
hvor vi kommer i konflikt med hinanden,
hvor der er en masse forvirring og larm og råben og skrigen,
og det føles som om der er for meget af det hele.
Det føles som kaos,
og jeg ved ikke hvordan vi kan forene det dårlige med det gode,
for som vi ved, og som vi har set,
kan de dårlige ting virkelig, virkelig skade os.
For mig føles det som om, at de platforme vi bruger til at bebo disse online rum,
er blevet designet, uvidende eller mod bedre vidende,
så de tillader chikane og misbrug, til at udbrede misinformation,
til at muliggøre had og hadsk tale og den vold som det skaber,
og det føles som om ingen af vores nuværende platforme
gør nok for at tage hånd om og fikse det.
Men stadig, og muligvis uheldigvis,
drages jeg stadig mod disse digitale rum, som så mange andre,
for nogle gange føles det bare som om at det er der alle mennesker er.
Og jeg føler mig fjollet
og dum nogle gange
over at glæde mig ved de små øjeblikke af menneskelig samhørighed, i disse tider.
Men jeg har altid arbejdet ud fra den idé
at disse små øjeblikkes menneskelighed ikke er ligegyldige.
De er slet ikke en tilflugt fra verden,
de er tværtimod grunden til at vi søger disse rum.
De er vigtige og nødvendige og de bekræfter og de giver os liv.
Og de er disse bittesmå, midlertidige tilflugtsteder
som viser os, at vi ikke er helt så alene, som vi tror.
Derfor, ja, selvom livet er noget skidt og alle er triste,
og en dag skal vi allesammen dø --
[hør her. livet er skidt. alle er triste.
vi skal allesammen dø, men jeg har allerede købt denne her hoppeborg
så tager du skoene af eller hvad]
Jeg tror at denne her metaforiske hoppeborg, i dette eksempel,
i virkeligheden er vores relationer og vores forbindelser til andre mennesker.
Og derfor, en aften,
da jeg følte mig særlig trist og håbløs når jeg kiggede på verden,
råbte jeg ud i tomrummet,
til det ensomme mørke.
Jeg sagde, "I dag føles det at logge på et socialt medie,
som at holde nogen i hånden ved verdens undergang."
Og denne gang, istedet for et svar fra tomrummet,
var det mennesker der dukkede op,
der begyndte at svare mig, og så begyndte at snakke med hinanden,
og langsom formedes dette her lillebitte samfund.
Alle kom for at holde hinanden i hånden.
Og i disse farlige og usikre tider,
midt i det hele,
tror jeg at det vi bliver nødt til at holde fast i, er andre mennesker.
Og jeg ved godt det er en lille ting, skabt af små øjeblikke,
men jeg tror på at det er et lille, bitte lys
midt i alt mørket.
Mange tak.
(Klapsalve)
Mange tak.
(Klapsalve)