Ako sa mohol Adolf Hitler,
tyran, ktorý zorganizoval jednu z najväčších genocíd v histórii ľudstva,
dostať k moci v demokratickej krajine?
Príbeh sa začína na konci prvej svetovej vojny.
S úspešným napredovaním Spojencov v roku 1918
si Nemecko uvedomilo, že vojnu už nemôže vyhrať,
a podpísalo prímerie, ktoré ukončilo boje.
Keď nemecká imperiálna vláda skolabovala,
rozšírili sa po národe občianske nepokoje a robotnícke štrajky.
Obávajúc sa komunistickej revolúcie,
spojili sa najväčšie strany, aby potlačili povstania
a založili parlamentárnu Weimarskú republiku.
Jednou z prvých úloh novej vlády
bolo realizovať mierovú zmluvu predpísanú Spojencami.
Okrem straty viac než desatiny územia a rozpustenia svojej armády
muselo Nemecko prijať aj plnú zodpovednosť za vojnu a platiť reparácie,
čím ešte viac oslabilo svoju už aj tak slabú ekonomiku.
Mnohí nacionalisti a veteráni to vnímali ako poníženie.
Nesprávne verili, že vojnu bolo možné vyhrať,
ak by armádu neboli zradili politici a protestujúci.
Pre Hitlera sa stali tieto názory posadnutím
a jeho bigotnosť a paranoidné preludy ho doviedli k obvineniu Židov.
Jeho slová našli odozvu v spoločnosti s veľkým počtom antisemitov.
V tomto čase už boli stovky tisíc Židov
integrovaných v nemeckej spoločnosti,
ale veľa Nemcov ich stále vnímalo ako outsiderov.
Po prvej svetovej vojne úspechy Židov viedli k nepodloženým obvineniam
z podvratnej činnosti a zo zneužitia vojny na obohatenie sa.
Ani nie je možné dostatočne zdôrazniť, že tieto konšpiračné teórie
sa zrodili zo strachu,
hnevu
a bigotnosti,
nie na základe faktov.
Napriek tomu sa Hitlerovi darilo.
Keď sa pripojil k malej nacionalistickej strane,
jeho manipulatívne verejné vystupovanie ho vystrelilo do jej čela
a darilo sa mu priťahovať stále väčšie davy.
Kombinujúc antisemitizmus a populistické rozhorčenie,
nacisti odsudzovali komunizmus aj kapitalizmus
ako medzinárodné židovské konšpirácie na zničenie Nemecka.
Na začiatku nebola nacistická strana populárna.
Po ich neúspešnom pokuse zvrhnúť vládu,
nacistická strana bola zakázaná
a Hitler bol uväznený za zradu.
Avšak po jeho prepustení približne o rok neskôr
Hitler okamžite začal opäť budovať svoje hnutie.
A vtedy, v roku 1929, nastala svetová hospodárska kríza.
Kríza viedla americké banky, aby stiahli svoje pôžičky z Nemecka
a živoriaca nemecká ekonomika skolabovala z jedného dňa na druhý.
Hitler využil hnev ľudí,
pričom im ponúkol obetného baránka
a sľub obnoviť bývalú veľkosť Nemecka.
Ukázalo sa, že klasické strany neboli schopné zvládnuť túto krízu,
pričom ľavicová opozícia bola príliš roztrieštená vnútornými spormi.
A tak časť frustrovanej verejnosti začala prechádzať k nacistom,
čím zvýšila ich parlamentné hlasy z menej ako 3 % na viac ako 18 % počas 2 rokov.
V roku 1932 kandidoval Hitler na prezidenta,
avšak prehral voľby s vyznamenaným vojnovým generálom von Hindenburgom.
Lenže s 36 percentami hlasov demonštroval Hitler rozsah svojej voličskej podpory.
Nasledujúci rok poradcovia a obchodní lídri
presvedčili Hindenburga, aby vymenoval Hitlera za kancelára,
pretože dúfali, že Hitlerovu popularitu zužitkujú na dosiahnutie vlastných cieľov.
Hoci kancelár bol len administratívnym vedúcim parlamentu,
Hitler neustále rozširoval moc svojho postavenia,
kým jeho podporovatelia vytvárali polovojenské skupiny
a bojovali s protestujúcimi na uliciach.
Hitler rozpútaval strach z komunistického povstania
a tvrdil, že len on môže obnoviť právo a poriadok.
Potom v roku 1933
bol istý mladý robotník obvinený z podpálenia budovy parlamentu.
Hitler využil túto udalosť, aby presvedčil vládu,
aby mu dala mimoriadne právomoci.
V priebehu pár mesiacov bola zrušená sloboda tlače,
rozpustené ostatné strany
a prijaté protižidovské zákony.
Viacerí z Hitlerových bývalých radikálnych prívržencov boli uväznení a popravení
spoločne s možnými rivalmi
a keď prezident Hindenburg zomrel v auguste 1934,
bolo jasné, že už nebudú žiadne nové voľby.
Je znepokojivé, že mnoho z Hitlerových opatrení si nevyžadovali masové represie.
Jeho reči využívali ľudský strach a hnev,
aby zabezpečil podporu sebe aj nacistickej strane.
Medzitým obchodníci a intelektuáli
chceli byť na správnej strane verejnej mienky,
preto podporili Hitlera.
Uisťovali sa navzájom,
že jeho extrémnejšia rétorika bola len šou.
Po desaťročiach zostáva Hitlerov vzostup varovaním,
aké krehké môžu byť demokratické inštitúcie tvárou v tvár nahnevaným masám
a vodcovi, ktorý je ochotný kŕmiť ich hnev a využívať ich strach.