Hogyan jutott egy zsarnok,
Adolf Hitler, aki véghezvitte a történelem legnagyobb népirtását,
hatalomra egy demokratikus országban?
A történet az I. világháború végén indul.
Az Antant 1918-as sikeres előrenyomulása kapcsán
Németország rájött, hogy a háborút nem nyerheti meg,
és aláírta a harcok végét jelentő fegyverszünetet.
Ahogy a császári kormányzat összeomlott,
országszerte terjedt a polgári elégedetlenség és a munkássztrájkok.
Félve a kommunista forradalomtól,
összefogtak a nagy pártok, hogy elnyomják a fölkelést,
s megalapították a parlamentáris Weimari Köztársaságot.
Az új kormány egyik első dolga
az Antant által megszabott békeszerződés megkötése volt.
Németország elvesztette területének több mint tizedét, feloszlatták hadseregét,
teljes felelősséggel tartozott a háborúért és jóvátételt kellett fizetnie,
ez megrendítette a már úgyis meggyöngült gazdaságát.
Sok nacionalista és veterán ezt megaláztatásként fogta föl.
Tévesen azt hitték, hogy a háborút meg lehetett volna nyerni,
ha a politikusok és a tiltakozók el nem árulják a hadsereget.
E nézetek Hitler rögeszméjévé váltak,
mindenért a zsidókat hibáztatta elvakultságában, beteges képzelgéseiben.
Szavai visszhangra találtak az erősen antiszemita társadalomban.
Addigra már több százezer zsidó
integrálódott a német társadalomba,
de sok német továbbra is idegeneket látott bennük.
Az I. világháború után a zsidók sikerei alaptalan vádakhoz vezettek,
miszerint fölforgatók lettek volna és a háborúban nyerészkedtek.
Nem lehet eléggé hangsúlyozni, hogy ezen összeesküvés-elméletek
alapja a félelem,
a düh,
és az elvakultság,
nem pedig tények.
Ennek ellenére, Hitler sikert aratott velük.
Amikor belépett egy kis nacionalista pártba,
nyilvános beszédeinek demagógiája a vezetésbe juttatta,
és egyre nagyobb tömeget vonzott.
Az általános csalódottságot antiszemitizmussal vegyítve
a nácik elítélték mind a kommunizmust, mind a kapitalizmust -
a vélt nemzetközi zsidó összeesküvést Németország tönkretételére,
A náci párt eleinte nem volt népszerű.
Miután sikertelenül próbálták megdönteni a kormányt,
a pártot betiltották,
és Hitlert hazaárulásért bebörtönözték.
De az egy évvel későbbi kiszabadulása után
rögtön hozzálátott mozgalma újjászervezéséhez.
Majd 1929-ben kitört a nagy gazdasági világválság.
Az USA bankjai visszavonták a Németországnak folyósított hiteleiket,
és a már úgyis kínlódó német gazdaság hirtelen összeomlott.
Hitler előnyt kovácsolt a nép haragjából
a bűnbakképzés kényelmét kínálva,
és megígérte, hogy visszaállítja Németország egykori nagyságát.
A centrista pártok képtelenek voltak kezelni a válságot,
miközben a baloldali ellenzék túlságosan széttagolt volt belharcai miatt.
Így a csalódott tömeg egy része a nácikhoz csapódott,
parlamenti szavazataikat 3%-ról 18%-ra emelve, mindössze két év alatt.
1932-ben Hitler az elnöki posztért indult,
de vesztett a kitüntetett háborús hős von Hindenburg tábornokkal szemben.
A 36%-os szavazatarány azonban bizonyította Hitler támogatottságát..
A következő évben Hindenburgot tanácsadói és a gazdasági vezetők
meggyőzték, hogy nevezze ki Hitlert kancellárnak,
abban a reményben, hogy népszerűségét saját céljaik szolgálatába állíthatják.
Bár a kancellár csak adminisztratív vezetője volt a parlamentnek,
Hitler egyre inkább kiterjesztette a hatáskörét.
Eközben támogatói félkatonai alakulatokat hoztak létre,
és utcai harcokban csaptak össze a tiltakozókkal.
Hitler tüzelte a tömegeknek a kommunista fölkeléstől való félelmét,
és azt állította, hogy csak ő képes visszaállítani a törvényt és a rendet.
Aztán 1933-ban
egy fiatal munkást megvádoltak a Reichstag felgyújtásával.
Hitler az eseményt kihasználva rávette a kormányt,
hogy különleges hatáskörrel ruházza föl.
Egy hónap alatt eltörölték a sajtószabadságot,
föloszlatták a többi pártot,
és zsidóellenes törvényeket fogadtak el.
Hitler sok hajdani radikális támogatóját letartóztatták és kivégezték,
akárcsak a lehetséges riválisait,
és amikor Hindenburg elnök 1934 augusztusában elhunyt,
világos volt, hogy nem lesz új választás.
Ijesztő, hogy Hitler egyes terveihez eleinte
még csak nagy elnyomásra sem volt szükség.
Beszédei kiaknázták a tömeg félelmét és dühét,
hogy személye és a náci párt támogatottságát növelje.
Eközben az üzletemberek és az értelmiség,
hogy a közvéleménnyel azonosuljanak,
támogatták Hitlert.
Azzal győzködték magukat és egymást,
hogy szélsőséges szónoklatai csupán színjáték.
Évtizedek múltán Hitler hatalomra jutása arra int, mily törékeny lehet
a demokratikus intézményrendszer,
ha a tömeg dühét egy vezető tüzeli, és kihasználja a félelmüket.