Hvordan kom Adolf Hitler,
en tyran, der stod bag et af verdenshistoriens største folkemord,
til magten i et demokratisk land?
Historien begynder i slutningen af 1. verdenskrig.
Med de allieredes succesfulde fremmarch i 1918,
gik det op for tyskerne, at de ikke kunne vinde krigen
og skrev under på en våbenhvile, der afsluttede kampene.
Mens den imperiale regering kollapsede
spredtes uroligheder og strejker i hele landet.
Af frygt for en kommunistisk revolution
slog større partier sig sammen for at undertrykke opstandene,
og etablerede den parlamentariske Weimar-republik.
En af den nye regerings første opgaver
var at implementere den fredstraktat, der var dem pålagt af de allierede.
Foruden at miste over en tiendedel af deres territorium og demilitarisere,
så skulle Tyskland acceptere ansvaret for krigen og betale krigsskadeerstatninger,
hvilket svækkede deres allerede svage økonomi.
Alt dette blev set som en ydmygelse af mange nationalister og veteraner.
De mente fejlagtigt, at krigen kunne være blevet vundet,
hvis ikke hæren havde været blevet forrådt af politikere og modstandere.
For HItler blev disse synspunkter en besættelse,
og hans bigotteri og paranoide illusioner førte ham til at skylde skylden på jøder.
Hans ord fandt genlyd i et samfund med mange antisemitiske mennesker.
På dette tidspunkt havde hundredtusindvis af jøder
integreret sig i det tyske samfund,
men mange tyskere fortsatte med at se dem som fremmede.
Efter 1. verdenskrig førte jødisk succes til falske anklager
om samfundsomvæltning og krigsspekulation.
Det kan ikke blive understreget nok, at disse konspirationsteorier
blev født af frygt,
vrede
og bigotteri,
ikke fakta.
Alligevel fandt Hitler succes blandt dem.
Da han blev del af et lille nationalistisk politisk parti
førte hans manipulerende offentlige taler ham til toppen af partiet,
og tiltrak stadig større folkemængder.
Ved at kombinere antisemitisme med populistisk fortørnelse,
fordømte nazisterne både kommunisme og kapitalisme
som internationale jødiske sammensværgelser, der skulle ødelægge Tyskland.
Til at starte med var nazistpartiet ikke populært.
Efter de udførte et fejlslagen kup mod regeringen
blev partiet bandlyst,
og Hitler blev fængslet for forræderi.
Men efter hans løsladelse omkring et år senere
begyndte han med det samme at gendanne bevægelsen.
Og så i 1929 ramte Den Store Depression.
Det medførte at amerikanske banker trak deres lån tilbage fra Tyskland,
og den allerede svage tyske økonomi brød sammen natten over.
Hitler udnyttede folkets vrede
og gav dem belejlige syndebukke,
og lovede at genskabe Tysklands tidligere storhedstid.
De almindelige partier viste sig at være ude af stand til at håndtere krisen,
mens venstrepartier var for splittet af interne skænderier.
Og derfor flokkedes nogle af de frustrerede borgere til nazisterne
og forøgede deres parlamentariske stemmer fra under 3% til over 18% på kun 2 år.
I 1932 stillede Hitler op som præsident,
men tabte til en dekoreret krigshelt, General von Hindenburg.
Men med 36% af stemmerne havde Hitler demonstreret omfanget af støtten til ham.
I det følgende år overtalte rådgivere og forretningsledere
Hindenburg til at udpege Hitler som kansler
i håbet om at bruge hans popularitet til deres egne formål.
Selvom at kansleren kun var den administrative leder af parlamentet
udvidede Hitler gradvist sin positions magt,
mens hans støtter dannede paramilitære grupper
og bekæmpede demonstranter i gaderne,
skabte Hitler frygt for et kommunistisk oprør,
og hævdede at kun han kunne skabe lov og orden igen.
I 1933
blev en ung arbejder dømt for at sætte ild til den parlamentariske bygning.
Hitler brugte anledningen til at overbevise regeringen
om at bevilge ham nødbeføjelser.
Indenfor et par måneder blev pressefrihed afskaffet,
andre partier blev opløst
og anti-jødiske love blev indført.
Mange af Hitlers tidligere radikale støtter blev arresteret og henrettet
sammen med mulige rivaler.
Og da rigspræsident Hindenburg døde i august, 1934,
stod det klart at der ikke ville blive et nyt valg.
Foruroligende nok, så benyttede Hitler ikke masseundertrykkelse til at starte med.
Hans taler udnyttede folks frygt og vrede
til at bakke op omkring ham og nazistpartiet.
Forretningsfolk og intellektuelle,
som ønskede at tilslutte sig den offentlige mening,
støttede Hitler.
De forsikrede dem selv og hinanden om,
at hans mere ekstreme retorik var ren proforma.
Årtier senere forbliver Hitlers vej til magten en advarsel
om hvor skrøbeligt demokratiske institutioner kan være i mødet med vrede folkemængder
og en leder, der er villig til, at fodre deres vrede og udnytte deres frygt.